Справа № 320/14385/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ у Київській області) про визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» та зобов`язання здійснити відповідний перерахунок та виплату пенсії з 27 листопада 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 11 травня 1994 року по 12 травня 1998 року був обраний народним депутатом України, що надає право на отримання пенсії за Законом України «Про статус народного депутата України».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спора, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про статус народного депутата України», як спеціальний, а не Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який є загальним. Акцентує увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р(ІІ)/2020 визнано неконституційними приписи пункта 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, а тому правові підстави для їх застосування до спірних правовідносин відсутні. Наголошує, що стаття 22 Конституції України закріплює недопустимість звуження змісту та обсягу прав і свобод.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Київській області та отримує пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України 18 червня 2020 року рішення №5-р(ІІ)/2020 та визнання неконституційними приписів пункта 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, 27 листопада 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії на підставі частини 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», виходячи з 60% суми місячної заробітної плати працюючого народного депутата з урахуванням всіх доплат та надбавок до посадового оклада.

Листом від 21 грудня 2020 року ГУ ПФУ у Київській області у проведенні перерахунку відмовило з тих підстав, що частина 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції з 11 жовтня 2017 року передбачає здійснення пенсійного забезпечення народних депутатів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Уважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення у позивача права на отримання пенсії на підставі Закону України «Про статус народного депутата України», останній передбачав проведення її розрахунку на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Нормативно-правовим актом, який визначає статус (права, обов`язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень, є Закон України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-XII (далі - Закон України №2790-ХІІ).

У відповідності до частини 12 статті 20 цього Закону у редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу, умови та порядок перерахунку призначених пенсій народним депутатам України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Також у відповідний період діяли положення пункта 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, згідно яких у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до, зокрема, Закону України №2790-ХІІ.

Відповідні положення втратили чинність з 18 червня 2020 року - дня прийняття Конституційним Судом України рішення №5-р(ІІ)/2020.

Тим часом, 11 жовтня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (далі - Закон України №2148-VIII), пунктом 14 якого частину 12 статті 20 Закону України №2790-ХІІ викладено у новій редакції.

Згідно таких змін з 11 жовтня 2017 року пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, станом на час постановлення Конституційним Судом України рішення №5-р(ІІ)/2020 та звернення позивача із заявою про проведення перерахунку пенсії, Закон України №2790-ХІІ передбачав проведення розрахунку пенсії народним депутатам на підставі саме Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Будь-яких спеціальних норм щодо розрахунку пенсії для народних депутатів такий Закон не містить.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для проведення перерахунку пенсії позивача на підставі положень Закону України №2790-ХІІ в редакції, яка була чинна до 01 січня 2015 року.

Додатково колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року у справі за заявою «Великода проти України», в якому зауважено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Окрім того, на залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац 7 підпункту 2.1 пункту 2 рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються і на питання допустимості зменшення соціальних витрат, про що зазначено в рішенні цього суду від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії». Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного розподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що у законодавстві, що регулює питання перерахунку пенсії вказаної категорії осіб, відбулись зміни, тобто по новому врегульовано відносини у даній сфері.

Посилання апелянта на те, що відповідно до статті 22 Конституції України відмова пенсійного органу у здійсненні перерахунку пенсії приводить до звуження (обмеження) змісту та обсягу його конституційних прав на пенсійне забезпечення не приймається колегією суддів до уваги, оскільки, відмова відповідача у такому перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, яку він отримував до цього, тобто, не відбулося звуження обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавлення його права на соціальний захист.

Ураховуючи встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що орган Пенсійного фонду України при відмові у перерахунку пенсії позивачу діяв на підставі, в межах і спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі №640/3913/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки така не є релевантною до спірних правовідносин. У згаданій справі позивач просив здійснити перерахунок пенсії на підставі положень Закону України №2790-ХІІ з огляду на те, що вже отримує відповідно до цього Закону пенсію за рішенням суду. Натомість у розглядуваній судом справі, позивач пенсію згідно положень Закону України №2790-ХІІ не отримує.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують, що свідчить про дотримання місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька