Справа № 240/516/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/516/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції -Романченко Є.Ю.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

15 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.,

представника позивача: Ганько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку на окрему ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби (за 9 календарних років) встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

-зобов`язати Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби (за 9 календарних років) встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року, позов задоволено:

-визнано протиправною бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

-зобов`язано Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

05.11.2020 позивачем подано до суду першої інстанції заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року по даній справі шляхом зобов`язання подати звіт про його виконання та накласти на керівника Житомирського зонального відділу Військової служби за невиконання рішення штраф у сумі 87880 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2021 року, у задоволенні заяви про встановлення судового контролю-відмовлено.

02 грудня 2020 року позивачем подано до суду заяву про визнання протиправноюбездіяльності, вчиненої суб`єктом владних повноважень - відповідачем при виконанні рішення суду, а саме:

-визнати протиправним рішення, вчинене суб`єктом владних повноважень Житомирським зональним відділом Військової служби правопорядку умисно не виконувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року по справі №240/516/20, яким визнано протиправною бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

-зобов`язати Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" а саме- за 9 років служби, а не за 3 роки;

-постановити окрему ухвалу стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

01 червня 2021 року Житомирським окружним адміністративним судом постановлено окрему ухвалу, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду:

-визнано протиправними дії Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 18473,62грн.;

-зобов`язано Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку вжити заходи щодо усунення порушень статті 129-1 Конституції України шляхом нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за 9 років служби, з урахуванням виплачених сум.

Не погодившись із вказаною ухвалою відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить останню скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що Житомирським зональним відділом Військової служби правопорядку на виконання рішення суду у справі №240/516/20 виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за кожен повний календарний рік служби в Збройних Силах України. 5 років 11 місяців, які передували службі в Збройних Силах України, позивач служив в ОВС. Порядок нарахування та здійснення виплат співробітникам МВС УКраїни регулює Закон України "Про національну поліцію", який військовослужбовців не стосується жодним чином, а відтак скаржник вважає, що не має обов`язку виплачувати кошти за вказаний період.

В судовому засіданні представник позивача заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, уповноваженого представника в судове засідання не направив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем судове рішення виконане не в повному обсязі, а отже наявні обгрунтовані підстави для задоволення заяви позивача.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ст.370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,-за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

За змістом ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Ч.1 ст.255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями ч.1 ст.383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Ч.6 ст.383 КАС України врегульовано, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень-відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Зазначені правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами її застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

З матеріалів справи з`ясовано, що на виконання рішення суду від 15 травня 2020 року у справі №240/516/20 Житомирським зональним відділом Військової служби правопорядку, 24.09.2020 перераховано ОСОБА_1 кошти у розмірі 18754,94 грн. згідно платіжного доручення від 24.09.2020 № 345 за 3 роки. При цьому, відповідач вважає, що правомірним є нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби при звільненні з військової служби, позивача лише за 3 повних календарних роки, які він прослужив у Збройних Силах України, а не за 9, як вимагає останній.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991р., держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом абз.1,4,6 п.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Аналогічні приписи містяться у пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей".

У пункті 10 вказаного Порядку №393 зазначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З аналізу статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Порядку №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Поряд з цим, положеннями статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Порядку №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, зокрема ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Таким чином, колегія суддів вважає необгрунтованими твердження відповідача про те, що підстави для виплати ОГД за період служби ОСОБА_2 в органах внутрішніх справ, відсутні.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди останнього з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у даній справі. При цьому, під час розгляду справи по суті Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку не порушував питання щодо відсутності підстав для виплати позивачу ОГД в зв`язку з тим, що строк служби в армії складає лише 3 роки 10 місяців, а посилався лише на те, що право на отримання ОГД мають особи, вислуга яких складає понад 10 років в календарному, а не пільговому обчисленні.

Варто також зауважити, що під час апеляційного розгляду справи представником позивача надано в судове засідання копію банківської виписки з якої вбачається, що 03.08.2021 на рахунок ОСОБА_1 з Житомирського зонального відділу Військової служби зараховано кошти в сумі 36872,48 грн., однак вказана обставина не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки станом на день розгляду заяви в суді першої інстанції, судове рішення виконане не було.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 249, 250, 255, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 383 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення, а окрему ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 вересня 2021 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.