Справа № 160/10773/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року Справа № 160/10773/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2021р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 08.07.2021р., просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачеві періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок призначеної позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 із врахуванням періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. з дати звернення до відповідача, а саме: з 13.04.2021р.;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати в розмірі 1816,00 грн. судовий збір та 4200,00 грн. витрат на правову допомогу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.04.2021р. він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1, до якої надав, зокрема, довідки про підтвердження стажу роботи за Списком №1, які були видані на непідконтрольній території, проте, відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №56 від 21.04.2021р. у зв`язку із не підтвердженням необхідного стажу роботи за Списком №1. 06.05.2021р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії, на підставі якої пенсійний орган призначив позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 16.02.2021р. На адвокатський запит, листом №0400-010304-8/79700 від 11.06.2021р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що до пільгового стажу позивача не зараховані періоди роботи на шахті з 05.08.1991 по 08.11.1991, з 25.11.1991 по 23.06.1992, з 02.07.1992 по 30.11.1992, 07.12.1992 по 10.11.1993, з 18.11.1993 по 31.03.2002, оскільки уточнюючі довідки видані підприємством, яке знаходиться на Тимчасово окупованій території Донецької області. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, так як не зарахований пільговий стаж роботи позивача за Списком №1 підтверджується записами у його трудовій книжці та уточнюючими довідками; при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачем були надані всі належні та допустимі докази наявного стажу роботи для призначення пільгової пенсії за Списком №1; документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, а не прийняття відповідачем до уваги наданих позивачем довідок на підтвердження пільгового стажу безпосередньо впливає на реалізацію конституційного права позивача на соціальний захист. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Європейського Суду з прав людини та постанови Верховного Суду.

Ухвалою суду від 14.07.2021р. було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.105).

31.08.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що до пільгового стажу позивача не зараховані періоди роботи на шахті з 05.08.1991 по 08.11.1991, з 25.11.1991 по 23.06.1992, з 02.07.1992 по 30.11.1992, 07.12.1992 по 10.11.1993, з 18.11.1993 по 31.03.2002, оскільки уточнюючі довідки видані підприємством, яке знаходиться на Тимчасово окупованій території Донецької області, у зв`язку з чим неможливо перевірити достовірність та обґрунтованість їх видачі. Також і відповідач вказує на те, що згідно висновків Верховного Суду у справі №922/1163/18 від 06.03.2019р. при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (а.с.110-113).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 13.09.2021р. по 17.09.2021р. включно на підготовці суддів, рішення у даній адміністративній справі приймається 20.09.2021р.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

13.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, до якої позивачем були додані, зокрема, трудова книжка та заява про прийняття довідок, виданих ДНР №02/28 від 31.03.2021р., №00/2-373, №06/2-371, №06/2 від 01.04.2021р., що підтверджується копіями відповідних заяв та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.92,118-119,138).

Рішенням про відмову у призначенні пенсії №56 від 21.04.2021р. пенсійний орган відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 у зв`язку із не підтвердженням пільгового стажу роботи за Списком №1 згідно ч.2 ст.114 Закону №1058 (а.с.94,120-121).

06.05.2021р. ОСОБА_1 повторно звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно заяви від 13.04.2021р., що підтверджується копіями відповідних заяв та розписки-повідомлення, наявними у справі (а.с.122-123).

З 16.02.2021р., на підставі вищенаведеної заяви від 06.05.2021р., позивачеві була призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №1, при цьому, до пільгового стажу позивача не було зараховано періоди його роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р., що підтверджується копіями рішення про призначення пенсії №56 від 07.05.2021р. та розрахунку стажу при призначенні пенсії, наявними у справі (а.с.115-117).

На адвокатський запит, листом №0400-010304-8/79700 від 11.06.2021р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача про те, що до пільгового стажу позивача не зараховані періоди роботи на шахті з 05.08.1991 по 08.11.1991, з 25.11.1991 по 23.06.1992, з 02.07.1992 по 30.11.1992, 07.12.1992 по 10.11.1993, з 18.11.1993 по 31.03.2002, оскільки уточнюючі довідки видані підприємством, яке знаходиться на Тимчасово окупованій території Донецької області, що підтверджується змістом копії відповідного листа, наявної у справі (а.с.95).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідача щодо не зарахування позивачеві періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушені права шляхом визнання таких дій протиправними та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1; здійснити перерахунок призначеної позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 із врахуванням періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. з дати звернення до відповідача, а саме: з 13.04.2021р.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати в розмірі 1816,00 грн. судовий збір та 4200,00 грн. витрат на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058) встановлено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, зокрема, чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи

Пунктом 3 "Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України за № 383 від 18.11.2005р., передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи.

При цьому, згідно п.2 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005р. №383 Про затвердження порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, під повним робочим днем слід вважати виконання робіт в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу.

Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що чоловіки мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058 після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, передбачених Списком №1, та за умови повного робочого дня на відповідних роботах, але не менше 80% робочого часу, при цьому, за відсутності у трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірні періоди з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. позивач працював повний робочий день за Списком №1 в шахті Донецька виробничого об`єднання «Торезантрацит», в шахті імені К.І. Кисельова виробничого об`єднання «Торезантрацит» та в 2 Державному воєнізованому гірничорятувальному загоні м. Торез, що підтверджується копією трудової книжки позивача, копіями уточнюючих довідок про підтвердження пільгового стажу роботи позивача від 31.03.2021р., від 01.04.2021р. та особових карток, наявними в матеріалах справи (а.с.64-91).

Вказані періоди не було зараховано відповідачем при призначенні позивачеві з 16.02.2021р. пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 до пільгового стажу роботи останнього за Списком №1 з тих підстав, що уточнюючі довідки видані підприємством, яке знаходиться на Тимчасово окупованій території Донецької області, що підтверджується копіями листа №0400-010304-8/79700 від 11.06.2021р. та розрахунку стажу, наявними у справі (а.с.95,117).

Разом з тим, зі змісту копій наведених довідок і трудової книжки позивача вбачається, що вони містять всю інформацію необхідну для врахування спірних періодів роботи позивача до його пільгового стажу за Списком №1 та наведені довідки відповідають вимогам п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (а.с.64-91).

При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч.2, ч.3 ст.9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, ч.4 ст.9 цього Закону визначено, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Статтею 44 Закону №1058 визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.3.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1) передбачено, що орган, що призначає пенсію надає допомогу особам, що звертаються за призначенням пенсії, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

У відповідності до п.4.2 Порядку №22-1 визначено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу всіх вищенаведених документів, які підтверджують пільговий стаж роботи позивача за Списком №1 у періоди з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р., а також і з урахуванням положень ч.4 ст.9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, відповідачем безпідставно та необґрунтовано не були зараховані до пільгового стажу роботи за Списком №1 наведені періоди роботи позивача.

Отже, не зарахувавши спірні періоди роботи позивача до Списку №1 при призначенні останньому пенсії за віком на пільгових умовах, відповідачем не вчинено дій у межах наданих йому законом повноважень, та не обґрунтовано і не наведено мотивів такої відмови з урахуванням норм вищевикладеного законодавства.

Також, щодо необхідності обґрунтування пенсійним органом мотивів, з яких він приходить до висновку про не зарахування стажу особам до пільгового зазначено і у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій пенсійного органу щодо не зарахування позивачеві періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

При цьому, судом відхиляються посилання відповідача на відсутність підстав для зарахування пільгового стажу за Списком №1 спірних періодів роботи позивача, оскільки уточнюючі довідки видані підприємством, яке знаходиться на Тимчасово окупованій території Донецької області, так як вказані твердження не спростовують наявності у позивача пільгового стажу, що дає йому право на призначення пенсію за віком на пільгових умовах, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.05.2019р. у справі №428/8692/17, яка підлягає врахуванню адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо не зарахування позивачеві періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, суд приходить до висновку, що відповідач, не зарахувавши до пільгового стажу позивача за Списком №1 зазначені періоди його роботи при призначенні пенсії, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач, не зарахувавши при призначенні позивачеві пенсії за віком на пільгових умовах до пільгового стажу роботи останнього за Списком №1 періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р., порушив права позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій відповідача протиправними, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у вказаній частині підлягають задоволенню.

Також, слід зобов`язати відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, провести перерахунок пенсії позивачеві із врахуванням наведених періодів його роботи до Списку №1 та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум з 16.02.2021р., враховуючи те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо не зарахування такого стажу позивача до пільгового за Списком №1 при призначенні позивачеві пенсії за віком з 16.02.2021р. та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з урахуванням зарахування до його пільгового стажу за Списком №1 вищенаведеного спірного періоду саме з 16.02.2021р. з моменту призначення позивачеві пенсії, оскільки не зарахування вказаного періоду до пільгового стажу позивача з моменту призначення йому пенсії відбулося з вини пенсійного органу, а згідно приписів ч.2 ст.49 Закону №1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, провести перерахунок пенсії позивачеві із врахуванням наведених періодів його роботи до Списку №1 та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум з 16.02.2021р., що є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4200,00 грн., виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З аналізу вищенаведених процесуальних норм вбачається, що розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката адміністративним судом можливо здійснити лише за наявності сукупності доказів, якими такі витрати підтверджуються, а саме: договору про надання правничої допомоги; детального опису, часу, використаного на виконання робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, позивачем надані до суду договір №07052101 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 07.05.2021р., акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.07.2021р., рахунок-фактура на оплату наданих послуг №07052101 від 07.05.2021р. та платіжне доручення №95253413 від 01.07.2021р. (а.с.17,18,37,35,100-104).

При цьому, в рахунку-фактурі на оплату наданих послуг №07052101 від 07.05.2021р. зазначено перелік наданих послуг та їх вартість, а саме: вивчення наявних документів клієнта, встановлення фактів, які мають значення по справі, правовий аналіз 420,00 грн.; аналіз судової практики за категорією справ, аналогічною справі клієнта, підбір нормативно-правових документів по справі 1260,00 грн.; підготовка процесуальних документів (в т.ч. підготовка адвокатських запитів, позову, відзивів, пояснень, тощо) 2520,00 грн., всього 4200,00 грн. (а.с.17,103), тоді як зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.07.2021р. вбачається, що замовнику було надано правову допомогу щодо заяви (позову) до суду, вартість послуги складає 4200,00 грн. (а.с.35,102).

За викладеного, вищенаведені проаналізовані акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 01.07.2021р., рахунок-фактура на оплату наданих послуг №07052101 від 07.05.2021р. не можуть бути прийняті судом в якості доказів понесення витрат на правничу допомогу, оскільки їх зміст суперечить один одному.

Також і позивачем до позову не додано детального опису, часу, використаного на виконання робіт з надання правової допомоги, та доказів того, що вищезазначені документи додані позивачем на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу стосуються надання правничої допомоги саме у цій справі.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи все вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи ціну позову, та конкретні обставини справи, яка не є складною (відноситься до зразкових справ) та судові засідання у якій не проводилися, а також і приймаючи до уваги, що позивачем не було надано суду детального опису виконаних робіт (наданих послуг), витраченого часу та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням конкретизації кількості витраченого часу та вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 4200,00 грн. на професійну правничу допомогу.

За викладених обставин, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову у наведеній частині.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно квитанції №0.0..1 від 02.07.2021р. у розмірі 605,33 грн., виходячи із розрахунку: (908,00 грн. (ставка судового збору за подання даного позову згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір»)*3)/2 (а.с.40,42,56).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 періодів роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 05.08.1991р. по 08.11.1991р., з 25.11.1991р. по 23.06.1992р., з 02.07.1992р. по 30.11.1992р., з 07.12.1992р. по 10.11.1993р., з 18.11.1993р. по 31.03.2002р. до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, провести перерахунок пенсії останньому із врахуванням наведених періодів його роботи до Списку №1 та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум з 16.02.2021р.

У задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4200,00 грн. - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605 грн. 33 коп. (шістсот п`ять грн. 33 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва