Справа № 420/5040/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5040/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі у складі

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

за участю секретаря судового засідання Денисенко В.О.,

представника позивача Бендерука О.М.,

представника відповідача Одеського апеляційного суду Санькова М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеського апеляційного суду (вул. Івана та Юрія Лип, буд. 24-а, м. Одеса, 65078), Державної судової адміністрації України (вул. Липська,18/5. М. Київ, 01601), про відшкодування збитків, матеріальної та моральної шкоди завданої прийняттям неконституційного правового акту,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, в якому позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 430650,00 грн, у вигляді невиплаченої своєчасно вихідної допомоги; 215008,89 грн збитків у вигляді інфляційних втрат; 200000,00 грн моральної шкоди, всього 845658,89 грн за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позивач зазначив, що постановою ВР України від 08.09.2016 року №1515-VIII він був звільнений з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно наказу голови апеляційного суду Одеської області №157-ос від 12.09.2017 року разом із змінами внесеними наказом №186-ос від 20.10.2017 року), він виключений із списочного складу суддів апеляційного суду Одеської області з 03.10.2016 року.

Стаж його роботи суддею складає 34 повних роки, а стаж роботи, який дав право на відставку, складає 41 повний рік, однак при звільненні не була нарахована та виплачена вихідна допомога.

У зв`язку з цим в грудні 2017 року він звернувся з адміністративним позовом до апеляційного суду Одеської області та ДСА України. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 року та постановою Верховного Суду від 19.11.2019 року, - позов залишений без задоволення.

В постанові Верховного Суду зазначено, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади. Тому до спірних правовідносин необхідно застовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на момент звільнення позивача з посади судді. Оскільки на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року) стаття 136 Закону №2453-VІ втратила чинність, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Позивач вказує, що 15.04.2020 року Конституційним Судом України ухвалено Рішення №2-гуП)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19). Цим Рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу її Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-УІІ, яким було виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-УІ ("судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою").

Враховуючи, що на час його виходу у відставку діяло положення пп. 1 п. 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-VІІ, він не отримав вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що завдало йому збитків, матеріальної та моральної шкоди.

В силу частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач вказує, що на дату його виходу у відставку з посади судді апеляційного суду мінімальна заробітна плата в Україні складала 1450 гривень у місячному розмірі.

Відповідно, з врахуванням Рішення Конституційного Суду України №11 -р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі №1-7/2018(4062/15), його посадовий оклад складав 23925 гривень (1450 гривень помножені на 15 дорівнюють 21750 гривень та разом з коефіцієнтом 1.1 дорівнюють 23925 гривень).

Також до суддівської винагороди (заробітної плати) мала бути донараховна щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 80 відсотків, яка складає 19140 гривень (80 відсотків від посадового окладу у розмірі 23925 гривень дорівнює 19140 гривень). Інші доплати (за зайняття адміністративних посад у відповідному суді; за науковий ступінь; за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, тощо) він не отримував.

Таким чином, заробітна плата (суддівська винагорода) на дату виходу у відставку (звільнення з посади судді) складала 43065 гривень (23925 гривень посадового окладу та 19140 гривень доплати за вислугу років дорівнює 43065 гривень).

А відтак, вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - мала складати 430650 гривень станом на вересень 2016 року.

Позивач вважає вказану суму - сумою матеріальних збитків. Також як суму матеріальних збитків позивач зазначає інфляційні втрати виходячи із суми невиплаченої своєчасно вихідної допомоги у розмірі 430650грн, які складають 215008,89грн, що є упущеною вигодою у розумінні п.2 ч.2 ст.22 ЦКУ та підлягають відшкодуванню.

Невиплатою своєчасно вихідної допомоги, він почіввав себе ошуканим та безпідставно дискримінованим відносно колег, які отримали вказану винагороду. Це завдало йому моральні та фізичнв страждання. Розмір компенсації моральної шкоди позивач оцінив у 200000,00грн.

З огляду на наведене з метою ефективного захисту та відновлення його прав порушених прав позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Одеського апеляційного суду у поданому відзиві просив відмовити у задоволенні позову. Представник зауважив, що предметом розгляду справи є вимоги про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь:430650,00 грн матеріальної шкоди у виглялі невиплаченої своєчасно вихідної допомоги, 215008,89 грн збитків у вигляді інфляційних витрат, за період з 08 вересня 2016 року по 16 липня 2020 року,200000,00 грн моральної шкоди.

Представник звернув увагу на прецедентну практику Європейського суду з прав людини та зазначив, що в Одеському окружному адміністративному суді перебувала на розгляді справа №815/6399/17 за позовом ОСОБА_1 щодо виплати йому вихідної допомоги. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.03. 2018 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.06. 2018 року, у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29.11.2019 року рішення суду першой та апеляційної залишені без змін. Верховний Суд зробив висновок, що позивач не мав легітимних сподівань отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, оскільки на час його звільнення виплата вихідної допомоги при виході у відставку не передбачалась.

У зв`язку з чим представник відповідача Одеського апеляційного суду вважає, що у позивача відсутнє право матеріальної вимоги.

В справі №420/5040/21, позивач заявив позов, в якому основною вимогою є вимога про стягнення матеріальної шкоди в вигляді невиплаченої вихідної допомоги.

Ці два процеси не є однаковими, між тим згідно національному законодавству вони стосуються одних і тих же сторін, а також однакових правовідносин та тих же самих обставин, а саме виплати вихідної допомоги, які були вирішальними при розгляді спору, тому ці два провадження мають однаковий матеріальний обсяг.

Такий вивід кореспондується з висновками Європейського Суду з прав людини, що міститься в рішенні від 16.01.2014 року у справі «Brletic v. Croatia» (п.п.43, 47,48).

Перше остаточне рішення національного суду від 27 березня 2018 року не було скасовано та набрало чинності.

Принцип res judicata, передбачаючи повагу до остаточного рішення суду, виключає можливість повторного звернення до суду як з тотожними вимогами, так і з вимогами з однаковим матеріальним обсягом. Положення res judicata попереджує пролонгування судового провадження.

На думку представника позов, заявлений в даній справі згідно національному законодавству стосується одних і тих же сторін, однакових правовідносин, тих самих обставин та позову з однаковим матеріальним обсягом, який був розглянутий Одеським окружним адміністративним судом, а тому справа є вирішеною.

Позовні вимоги позивача обгрунтовано прийняттям Конституційним Судом України рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 та ст.ст.56 та 152 Конституції України, ст.ст. 22,23, 1166, 1167, 1175 ЦК України.

Представник зауважує, що під час звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Одеської області була відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Відтак, легітимних сподівань отримати вихідну допомогу при виході у відставку у позивача не передбачалось.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020. Одеський апеляційний суд звертає увагу на зміст статті 152 Конституції України, з якого випливає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Отже, дія підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII втратила чинність з 15.04.2020 року.

За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2- р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) на спірні правовідносини, які виникли до прийняття такого рішення, не розповсюджується.

Щодо вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди із застосуванням нормативного регулювання передбаченого ст.ст.56 та 152 Конституції України, ст.ст. 22,23, 1166, 1167, 1175 ЦК України, на думку представника, незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби який виник у зв`язку з невиплатою позивачу вихідної допомоги. Обраний позивачем спосіб захисту права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та обгрунтування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди (дана позиція висловлена в пунктах 32, 33 постанови Верховного Суду від 08 липня 2021 року прийнятої у справі №120/3044/20-а).

Щодо відшкодування моральної шкоди, представник зауважив, що з огляду на наявні у матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, зокрема виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4023, №9504, №17971 - ці документи не можуть вважатись належними та достовірними доказами причинно-наслідкового зв`язку між заявленою позивачем моральною шкодою та стверджуваним ним порушенням його прав Одеським апеляційним судом, його посадовими особами.

Представником Державної судової адміністрації наданий до суду відзив на позов, в якому представник також просила відмовити у задоволенні позовних вимог та вважала необгрутованими посилання позивача як на підставу задоволення позовних вимог на рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020.

Представник зазначив, що відповідно до пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

На момент прийняття постанови Верховної Ради України про звільнення Позивача в Законі №2453-УІ не передбачалась виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

Виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою відновлено Законом України від 02.06.2016 №1402-УП "Про судоустрій і статус суддів", що набрав чинності 30.09.2016 (далі - Закон №1402-УІІ), а її розмір відповідно до статті 143 вказаного Закону становить 3 місячні суддівські винагороди за останньою посадою.

Конституційним Судом України 15.04.2020 прийнято рішення

№2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-УІІ.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-УІІ, який визнано неконституційним пунктом 1 резолютивної частини цього рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 №8-зп зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2010 №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Представник стверджує, що прийняте рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати Позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку в первинній редакції, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Також представник вважає необгрутованими вимоги Позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності передбачено статтею 1175 Цивільного кодексу У країни (далі - ЦК У країни).

Відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак положення даної статті підлягають застосуванню тільки у разі, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

При цьому у разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Скасування нормативно-правового акта передбачає втрату його чинності з моменту його прийняття. Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність.

Таким чином, у разі визнання закону неконституційним, він втрачає чинність не раніше дня ухвалення такого рішення, тобто залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку з цим правова основа правовідносин, що діяли в цей період, залишається легітимною і в розумінні статті 1175 ЦК України не має наслідком відшкодування шкоди у зв`язку з їх застосуванням протягом періоду дії.

Так, наведені Позивачем у позові підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування нормативно-правового акта саме відповідачів.

Аналізуючи правила частини третьої статті 152 Конституції України, слід дійти висновку про відсутність посилання на конкретний Закон, який би встановлював умови отримання матеріальної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.

Обов`язковою передумовою для виникнення у Позивача такого права на відшкодування шкоди, на думку представника відповідача, є наявність про це встановленої у Законі процедури присудження та сплати такої компенсації.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим Позивач просить відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду, заподіяну прийняттям неконституційного правового акта, у результаті недоотриманого доходу.

Беручи до уваги те, що визнання закону неконституційним не має наслідком відшкодування матеріальної шкоди, недоотриманий Позивачем дохід у результаті вихідної допомоги під час виходу у відставку не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України.

Таким чином, матеріальна шкода у вигляді невиплаченої своєчасно вихідної допомоги, у тому числі збитки у вигляді інфляційних втрат Позивача не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Також відповідно не підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року вирішено розгляд спрви №420/5040/21 здійснити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Одеського апеляційного суду у справі №420/5040/21 про закриття провадження в частині позовних вимог - про стягнення невиплаченої своєчасно вихідної допомоги.

Ухвалою суду від 19.08.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викоалених у позові.

Представник відповідача Одеського апеляційного суду просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 Указом Президіуму Верховної Ради СРСР від 20.10.1981 року було обрано суддею - членом військового трибуналу Пермського гарнізону Уральського військового округу.

У 2010 році у зв`язку з ліквідацією військових судів в Україні Постановою Верховної Ради України №2757-VI від 02.12.2010 року позивача обрано на посаду судді апеляційного суду Одеської області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII ОСОБА_1 звільнений з посади судді апеляційного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно з наказом голови апеляційного суду Одеської області №157-ос від 12.09.2017 року виключений із списочного складу суддів апеляційного суду Одеської області з 03.10.2016 року.

При звільненні позивачу не була нарахована та виплачена вихідна допомога, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 року та постановою Верховного Суду від 19.11.2019 року, по справі 815/6399/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Одеської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною відмови в нарахуванні та виплати вихідної допомоги, визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання виділити кошти з бюджетної програми 0501150 для виплати вихідної допомоги та стягнення вихідної допомоги у розмірі 1126964 грн.

Верховний Суд у постанові від 19.11.2019 року зазначив, що ч.1 ст136 Закону №2453-VI було передбачено, що суддя, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом №1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме виключено статтю 136 (Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою) цього Закону.

Рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII в частині виключення статті 136 Закону №2453-VI Конституційним Судом України на момент виникнення спірних правовідносин не приймалося, тому у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулася в момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови 08 вересня 2016 року.

Судом встановлено, що підпунктом 1 п.28 розділу ІІ Закону України №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні"I, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме виключено статтю 136 (Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою) цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII. Положення пп.1 п. 28 розділу ІІ Закону України № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивач вважаючи, що йому завдана шкода протиправним законодавчим актом, якій визнаний неконституційним, звернувся до суду з даним позовом.

Встановлені обставини по справі визнаються учасниками справи та в силу ч.1 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-р(ІІ)/2020 зазначено, що відповідно до Основного Закону України статус суддів визначається законами України; незалежність судді гарантується Конституцією і законами України; держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій ( п.14 ч.1 ст. 92, ч.1 ст. 126, ст.130).

Гарантії незалежності суддів, у тому числі й гарантії їх матеріального забезпечення, неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України, який сформулював низку юридичних позицій з цього питання.

В рішенні наведені юридичні позиції рішень Конституційного Суду України від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 03.06. 2013 року №3-рп/2013, від 08.06.2016 року №4-рп/2016, від 04.12.2018 року №11-р/2018, які збігаються з приписами міжнародних документів з питань статусу та незалежності суддів.

Конституційний Суд України наголосив, що однією з гарантій незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, яке має гарантувати здійснення справедливого, незалежного, безстороннього правосуддя, а також, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами.

До внесення змін Законом №1166 частиною першою статті 136 Закону №2453 було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Системний аналіз положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону №1166, а також пояснювальної записки до проєкту Закону України про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (реєстр. №4576) дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що законодавець оспорюваним положенням Закону №1166 тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та забезпечення соціальної підтримки усіх громадян виходячи з фінансових можливостей держави.

Отже, до виключення із Закону №2453 статті 136 суддям, які вийшли у відставку, держава гарантувала право на отримання вихідної допомоги.

Відставка як підстава для звільнення з посади судді передбачена на конституційному рівні (п.4 ч.6 статті 126 Конституції України). Правом судді на відставку забезпечується незалежність судді (пункт 11 частини четвертої статті 47 Закону №2453).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді.

Конституційний Суд України в Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що "наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання" (абз.4 пп.3.1 п. 3 мотивувальної частини). Отже, право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку.

Таким чином, позивач набув таке право у зв`язку з відставкою, проте не реалізував його у зв`язку з прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VII, підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ якого виключена ст.136 (Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою) Закону №2453.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Окремого порядку щодо застосування вказаної норми законодавством не встановлено. Посилання позивача та відповідачів на норми ЦКУ у даному випадку не є правомірним. Про це свідчить и зміст відзиву на позов, в якому відповідачі посилаються на норми ЦК та й той же час стверджують про неможливість їх застосування з тиз чи інших причин.

Згідно зі ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.242 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки судом достовірно встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3 ст.152 Конституції України як норму прямої дії (ч.3 ст.8 Конституції).

Неотриманні суми суддівської вихідної допомоги при звільненні є матеріальною шкодою та позивач вправі вимагати відшкодування цієї шкоди.

Неотриманна сума суддівської вихідної допомоги при звільненні, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою.

Частиною 4 ст.55 КАС України визначено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Частиною 1 ст.25 Бюджетного Кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з ч.1ст.43 Бюджетного Кодексу України при виконанні Державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає:

1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства;

2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями;

3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України;

4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2ст.22 Бюджетного Кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути, зокрема, Державна судова адміністрація України.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі за текстом Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Відповідно до пп.3 п.35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.

Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

З огляду на п.25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.

Натомість, відповідно до абз.2 ч.3 ст.148 Закону №1402 функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Таким чином, оскільки даний спір стосується стягнення шкоди, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, то відповідачем за таким спором є держава Україна в особі Державної судової адміністрації України та Державної казначейської служби України.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідним застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.06.2019 у справі №686/23445/17 щодо юрисдикції спорів даної категорії відшкодування шкоди особі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, який визнано неконституційним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст.124 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.25 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1статтатті 18 Закону №1402 встановлено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно з п.2 ч.1 ст.19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

В розумінні п.13 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Спір щодо відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої суддівської винагороди, стосується проходження публічної служби, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд вважає, що порушені права позивача повинні бути поновлені у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникав би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

У той же час суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 200 тис грн, оскільки вважає недоведеним позивачем, що саме невиплатою йому суддівської винагороди при звільненні завдано моральні та фізичні страждання.

Статтями 72-76 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши докази вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання суд дійшов до висновку по необхідть застосуванння ефективного захисту порушених прав позивача шляхом стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді у вигляді невиплаченої своєчасно вихідної допомоги у розмірі 430650,00 грн, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,5,6,7,9,139,242-246 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП ) до Одеського апеляційного суду (вул. Івана та Юрія Лип, буд. 24-а, м. Одеса, 65078, ), Державної судової адміністрації України (вул. Липська,18/5,м. Київ,01601, ), про відшкодування збитків, матеріальної та моральної шкоди завданої прийняттям неконституційного правового акту - задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої своєчасно вихідної допомоги у розмірі 430650,00 грн, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва