Справа № 320/4082/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Горобцова Я.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2021 року Справа № 320/4082/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Грибан І.О., Губської Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення

Білоцерківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда та видачі відповідного посвідчення;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда та видати посвідчення відповідного зразка.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з документів, які були подані позивачем відповідачу для встановлення статусу інваліда війни, а також до суду на підтвердження заявлених ним позовних вимог, вбачається, що він дійсно направлявся до зони ЧАЕС для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії, але належних доказів того, що він був залучений саме до формувань Цивільної оборони для виконання відповідних робіт, немає.

При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах при вирішенні аналогічних спорів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що він приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, що, на його думку, підтверджується наданими ним документами та стверджує, що він набув право на встановлення статусу інваліда війни.

При цьому, апелянт зазначає, що видане йому посвідчення особи, яка постраждала внаслідок ЧАЕС є довічним, а також вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги архівний витяг з наказу № 284 по Білоцерківському автотранспортному підприємству 11061, яким його було відкомандировано в розпорядження в/ч НОМЕР_1 у с. Вільча Поліського району з 04.07 по 14.07.1986.

Разом з тим, апелянт наголошує, що як водій автомобіля ГАЗ 53 «А» він безпосередньо приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі в/ч НОМЕР_1 , що належала до складу цивільної оборони.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та наголошує на відсутності доказів залучення позивача до участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Білоцерківським МВ Управління ДМС України в Київській області 08.04.2014.

У 1986 році позивач працював в Білоцерківському автотранспортному підприємстві 11061 на посаді водія.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Київською обласною державною адміністрацією 1910.2011, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0396383, позивачу з 18.10.2014 встановлено другу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії на засіданні №09/11 від 27.09.2011 вбачається, що захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно архівної довідки, виданої Білоцерківською міською радою 26.02.2020 №162/06-03, згідно наказів з особового складу начальника Білоцерківського АТП 13254 за 1984-1988, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться водієм 3-го классу 3-го загону з 28.04.1984 (Наказ №46-К від 26.04.1984) по 18.05.1988 (Наказ №87-к від 18.05.1988).

Серед документів з кадрових питань (особового складу) Київоблкомунтранс АТП 13254 виявлені наступні документи, що підтверджують участь ОСОБА_1 у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

- Наказ №284 від 04.07.1986 «Про виділення транспорту і особового складу підприємства для роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС»;

- Табель обліку робочого часу водіїв 3-го загону за липень 1986 року;

- Табель обліку робочого часу водіїв 3-го загону, які працювали на Чорнобильській АЕС у липні 1986 році;

- Табель обліку робочого часу водіїв 3-го загону за серпень 1986 року;

- Табель обліку робочого часу за вересень 1986 року;

- Табель обліку робочого часу водіїв 3-го загону за вересень місяць 1986 року;

- Особові рахунки ОСОБА_1 за липень, серпен, вересень 1986 року;

- Додатковий список робітників Білоцерківського АТП 13254, що приймали участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за 1986-1988 роки.

Також зазначено, що серед документів особового складу Київоблкомунтранс АТП 13254 колективного договору, положення про оплату праці, подорожніх листів, довідок, розрахунків до заробітної плати ОСОБА_1 та інших документів, що підтверджують його участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не виявлено.

Згідно з архівним витягом наказу №284 по Білоцерківському автотранспортному підприємству 11061 від 04.07.1986 «Про виділення транспорту і особового складу підприємства для роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» ОСОБА_1 відкомандовано в розпорядження в/ч 3238 у с. Вільча Поліського району з 04.07 по 1407.1986.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

08 листопада 2019 року відповідач листом №11774 відмовив позивачу у наданні статусу інваліда війни, посилаючись на те, що чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється на осіб, які направлялись на виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організації.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі Положення № 302).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у ст. 7 Закону № 3551-XII.

Пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У п. 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, в яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що статус інваліда війни з підстав, визначених у пункті 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII, надається за наявності в особи сукупності таких обов`язкових умов:

1) залучення особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

При цьому, наділяючи осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, правом на отримання статусу ветерана війни (інваліда війни), законодавець у Законі № 3551-XII та Положенні № 302 не визначив родових ознак формувань Цивільної оборони, на склад яких поширюються зазначені пільги, та/або переліку документів, які б підтверджували факт участі осіб у складі формувань ЦО. Тому, зазначені обставини підлягають встановленню в кожному випадку індивідуально, з урахуванням обставин справи.

Разом з тим, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування ЦО, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів з ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, окрім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь й інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування ЦО та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

При цьому, пунктом дев`ятим, відповідно до якого статус інваліда війни було поширено й на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, частину другу статті 7 Закону № 3551-XII було доповнено Законом від 15.06.2004 р. № 1770-IV, метою прийняття якого було віднести до інвалідів війни близько 200 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, які виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення, і отримали інвалідність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач дійсно направлявся до зони Чорнобиля для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але належні докази, якими б підтверджувалося, що такі роботи здійснювалися ним саме у складі формувань Цивільної оборони відсутні.

Водночас, посилання апелянта на архівний витяг з наказу № 284 по Білоцерківському автотранспортному підприємству 11061, яким його було відкомандировано в розпорядження в/ч 3238 у с. Вільча Поліського району з 04.07 по 14.07.1986, не містить жодних відомостей про здійснення ними відповідних робіт у складі формувань Цивільної оборони /т.1 а.с.13/.

Витяги з Положення про цивільну оборону СРСР, накази від 06.06.1975 № 90 та від 29.06.1976 № 92, розпорядження №№ 01, 02, 52, на які також посилається апелянт, не підтверджують безпосередньо саме його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Разом з тим, така обставина є істотною, оскільки у протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширювався би на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що не відповідає меті Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 (справа №279/12162/15-а) та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування апеляційним судом при розгляді даної справи.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року без змін.

Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 21 вересня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: І.О. Грибан

Л.В. Губська