Справа № 420/14890/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
20 вересня 2021 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №51507411 від 27.02.2019 року, -
До Одеського окружного адміністративного суду 18 серпня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивачка просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №51507411 від 27.02.2019 року;
- стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року вищевказаний адміністративний позов залишено без руху з підстав недотримання позивачкою вимог ст.ст.160, 161 КАС України, а саме, у зв`язку з пропуском позивачкою десятиденного строку звернення з даним адміністративним позовом до суду.
Надано позивачці 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.
Розглянувши подану заяву, суд вважає, що недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі суду від 25 серпня 2021 року про залишення позову без руху позивачем не усунуто з наступних підстав.
Згідно ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
На виконання зазначених норм процесуального закону, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху з підстав пропуску позивачкою десятиденного строку звернення з даним адміністративним позовом до суду.
Судом встановлено, що також не заперечується позивачкою, що про наявність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору ВП №51507411 від 27.02.2019 року позивачка дізналася 10.06.2019 року, що підтверджується підписом представника позивачки в матеріалах виконавчого провадження.
Вищевказана постанова була винесена на підставі виконавчого напису №3205 від 02.09.2014 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу.
Позивачка, обґрунтовуючи поважність пропуску строку, зазначає, що позовна заява про визнання виконавчого напису №3205 від 02.09.2014 року таким, що не підлягає виконанню надійшла в Малиновський районний суд м. Одеси 20 лютого 2020 року. В суді першої інстанції вказана справа розглядалася 491 день, а ще 30 днів рішення набирало законної сили. Копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року по справі №521/2610/20, яке набрало законної сили позивачка отримала 16 серпня 2021 року.
Суд зазначає, що поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.
Згідно з частиною 1 статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд зазначає, що звернення позивачки до Малиновського районного суду м. Одеси з відповідною позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, навіть за умови того, що такий виконавчий напис був підставою для прийняття оскаржуваної постанови, а також очікування позивачки відповідного рішення суду більше одного року, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду із цією позовною заявою, позаяк такий строк рахується з дня, коли особи дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, та вказані обставини жодним чином не перешкоджали позивачці звернутися до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою у межах строку передбаченого п.1 ч.2 ст.287 КАС України. Той факт, що позивачка очікувала відповідного рішення суду, не змінює правила обрахунку строку звернення до суду для оскарження постанови державного виконавця, і не надає такій особі права у будь-який необмежений час після сплину строку звернення до адміністративного суду реалізовувати право на подання позову.
Також, суд звертає увагу на процесуальний обов`язок суду, передбачений п.3 ч.1 ст.236 КАС України, зупинити провадження по справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Тобто, розглядаючи відповідну адміністративну справу, суд повинен був зупинити провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/2610/20.
Крім того, наголошуючи на тому, що позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з відповідним позовом в межах строків позовної давності, суд зазначає, що «позовна давність» у цивільних правовідносинах, не є тотожним поняттю «строк звернення до суду» в адміністративному судочинстві.
Щодо твердження позивачки на те, що при пошуках особи з юридичною освітою, яка спеціалізується на справах пов`язаних з примусовим виконанням рішень, державним виконавцем було запропоновано позивачці очікувати примусового виконання виконавчого провадження №58599496, відкритого на підставі виконавчого напису №3205, виданого 02.09.2014 року і лише після цього оскаржувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №51507411 від 27.02.2019 року, суд зазначає наступне.
Так, 2 червня 2011 року Верховною Радою України прийнято Закон України №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу» (далі - Закон №3460-VI), який визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до ст.1 вказаного Закону безоплатною правовою допомогою визнається правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правова допомога передбачає надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.
Безоплатною первинною правовою допомогою в силу положень ст.7 Закону №3460-VI є вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.
Водночас статтею 8 Закону №3460-VI визначено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.
Щодо безоплатної вторинної правової допомоги, то згідно зі ст.13 Закону №3460-VI така допомога - це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.
Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.
При цьому, у відповідності до п.1 ч.1 ст.14 Закону №3460-VI, право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають, зокрема, особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, а також особи з інвалідністю, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
Отже, наведені вище норми гарантують право на безоплатну правову допомогу і позивачка могла скористатися кваліфікованою юридичною допомогою для захисту своїх прав та інтересів у спірних правовідносинах, залежно від свого майнового стану.
Відтак, вказані посилання позивачки є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.
Крім цього, суд не приймає до уваги посилання позивачки на постанову Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі №826/8809/17, оскільки предметом розгляду вказаної справи є правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення.
Таким чином, враховуючи те, що позивачка дізналася про наявність оскаржуваної постанови 10.06.2019 року, десятиденний строк звернення до суду з даним адміністративним позовом сплинув 20.06.2019 року.
Крім того, позивачкою не наведено підстав для поновлення строку звернення до суду, які б унеможливили звернення до суду в межах встановленого КАС України строку.
Також, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2020 року по справі №340/1225/20 звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах і стимулює суд та учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року також визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббіса та інш. проти Великобританії, рішення від 22.10.1996 р., Девеер проти Бельгії, рішення від 27.02.1980 р.).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі №826/14707/16.

Згідно з вимогами п.1 ч.4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, оскільки позивачкою не наведено об`єктивних і непереборних обставин, що перешкоджали їй вчасно реалізувати процесуальні права, такі обставини не підтверджуються і матеріалами справи, а пропуск строку звернення із позовом є значним, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає поверненню позивачці.

Ухвала суду прийнята у перший робочий день після виходу судді з відпустки.

Керуючись ст.122, 169, 240, 243, 248, 287 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №51507411 від 27.02.2019 року - повернути позивачці.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя С.О. Стефанов