Справа № 200/9250/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2021-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2021 р. Справа№200/9250/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому порядку) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , в особі свого представника, адвоката Дергачова Віктора Сергійовича, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України, що виявилися у наданні неповної інформації позивачу на його запит на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

В обґрунтування позову позивач зазначає наступне.

22 січня 2021 року позивач звернувся через офіційний сайт Міністерства юстиції України із письмовим запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати йому інформацію про державне майно (матеріальні цінності), які знаходяться у службовому кабінеті, який займає заступник міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації ОСОБА_2 . Серед іншого просив вказати найменування майна, його кількість, інвентарний номер, рік введення в експлуатацію, вартість кожної одиниці майна, з підсумком загальної кількості та вартості такого майна.

27 січня 2021 року електронною поштою позивач отримав від Міністерства юстиції України лист-відповідь № 3638/ПІ-Т-352/15.2 від 27 січня 2021 року за підписом державного секретаря Олени Богачової, у якому повідомлялось про надання позивачу переліку державного майна, розміщеного у службовому кабінеті заступника міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації ОСОБА_2 , з додатком на 1 арк в 1 прим, в якому, в свою чергу, були зазначені лише відомості про найменування такого майна та його кількість.

Інформація щодо інвентарних номерів, року введення в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна з підсумком загальної кількості та вартості такого майна, яка запитувалась, у додатку та у листі зазначена не була.

Позивач вважає дії відповідача з ненадання повної інформації на його запит протиправними, такими, що порушують його право на отримання такої інформації відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Зазначає, що запитувана ним інформація є публічною і що відповідач мав виконати вимоги п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та надати повну інформацію.

Вказує, що у листі-відповіді відповідача відсутнє посилання на обставини, що могли б надати суб`єкту владних повноважень право на ненадання певної інформації (згідно п.п. 1-4 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI), за для отримання якої наданий запит, зокрема, не зазначено, що оприлюднення або надання запитаної позивачем інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину, та ін. (а.с. 1-14).

У відзиві на позов відповідач зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, обґрунтовуючи це наступним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація повинна відповідати наступним ознакам: 1) бути готовим продуктом інформації, який отриманий або створений в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображеною або задокументованою будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Наголошує, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не зобов`язує розпорядника спеціально створювати чи збирати ті чи інші відомості у відповідь на запит, а оскільки для підготовки відповіді на запит ОСОБА_1 була потреба у вжитті ряду заходів, зокрема пошуку, виокремлення інформації серед значної кількості документів, обробці та її створення, витребувана інформація в частині відомостей про інвентарні номери, року введення в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна із підсумком загальної вартості такого майна, - тому вказана інформація не відповідає вимогам законодавства щодо «готовності продукту інформації».

Враховуючи наведене Мін`юстом було прийнято рішення про надання позивачу відповіді, додаток до якої містив інформацію про перелік майна, його найменування та кількість.

Зазначає, що у роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», вказано, що запитувач повинен обгрунтувати суспільну необхідність отримання ним запитуваної інформації, довести перевагу права громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини над шкодою від її поширення.

У своєму запиті позивач не зазначив та не навів жодних обгрунтувань того, що запитувана ним інформація становить для нього суспільний інтерес.

Відповідач наполягає на правомірності дій Мін`юсту та його посадових осіб під час розгляду запиту позивача на отримання публічної інформації та надання відповіді.

Також у відповіді на відзив на позов зазначено, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не передбачає повторного розгляду запитів, на які заявникам вже була надана відповідь (а.с. 38-51).

У відповіді на відзив позивач вказує, що положеннями ч. 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації, зокрема, про володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Також позивач зазначає, що Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначив, що якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Зауважив, що наявність у відповідача запитаної позивачем інформації, підтверджується листом-відповіддю № 15705/ПІ-Т-1030/15.2 від 2 квітня 2020 року за підписом державного секретаря Олени Богачової, яким позивачу, на його запит № 24/03-07/К від 24 березня 2020 була надана інформація із зазначенням: найменування об`єкта; інвентарного (номенклатурного) номера; одиниці виміру; кількості; первісної (переоціненої) вартості, які знаходяться у службовому кабінеті директора Департаменту державної виконавчої служби, в якому за посадою здійснює свою службову діяльність директор Департаменту ОСОБА_3 .

Наполягає, що дії Міністерства юстиції України, які виявилися у наданні позивачу неповної інформації (без зазначення інформації про інвентарний номер, рік введення в експлуатацію, вартість кожної одиниці майна, з підсумком загальної кількості та вартості такого майна), є протиправними, оскільки порушують гарантоване ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на інформацію, яке включає можливість вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію та підлягає обмеженню лише за виключних випадків (а.с. 77-82).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 31).

У період з 20 серпня 2021 року по 3 вересня 2021 року суддя перебувала у відпустці.

Ухвалою від 6 вересня 2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у загальному провадженні (а.с. 86).

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на адміністративний позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 18-20).

Відповідач, Міністерства юстиції України, , місцезнаходження: 01001, Київська обл., м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 53-54).

Як встановлено судом 22 січня 2021 року позивач направив на електронну пошту відповідача () письмовий запит до Міністерства юстиції України № 22/01-11 щодо отримання публічної інформації, у якому просив надати інформацію про державне майно (матеріальні цінності), які знаходяться у службовому кабінеті, який займає заступник Міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації Орлов Сергій Геннадійович. В інформації просив зазначити найменування майна, кількість, інвентарний номер, рік введення в експлуатацію, вартість кожної одиниці майна, з підсумком загальної кількості та вартості такого майна (а.с. 24, 55).

27 січня 2021 року Міністерством юстиції України на електронну пошту позивача направлено лист (вих. № 3638/ПІ-Т-352/15.2) від 27 січня 2021 року за підписом державного секретаря Олени Богачової, у якому повідомлялось про надання позивачу переліку державного майна, розміщеного у службовому кабінеті заступника міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації Орлова С.Г., до якого додано перелік (на 1 арк) майна, найменування такого майна та його кількість.

Інформація щодо інвентарних номерів, року введення в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна з підсумком загальної кількості та вартості такого майна - у додатку не зазначена (а.с. 22-23, 56-58).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо надання неповної інформації на його запит позивач звернувся до суду із даним позовом.

Спірним питання в межах даної справи є правомірність/неправомірність не надання відповідачем позивачу відповіді на його запит в частині надання відомостей про: інвентарні номери кожної одиниці майна (щодо якого подано запит), рік введення кожної одиниці майна в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна, загальна кількість такого майна та загальна вартість зазначеного майна з підстав не обґрунтування позивачем суспільної необхідності отримання ним запитуваної інформації, а також з підстав відсутності єдиного документа, якій містив запрошену позивачем інформацію (або єдиного документа по кожному із питань позивача) (відповідач зазначає про те, що для надання вказаних відомостей йому було необхідно створювати чи збирати різні відомості, здійснювати пошук, виокремлення інформації серед значної кількості документів, обробці та її створення).

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не наводяться інші підстави для відмови у наданні запитуємої інформації, крім зазначених вище, як то: недотримання позивачем вимог щодо оформлення запиту, або віднесення запитуємої інформації до інформації із обмеженим доступом (конфіденційної, таємної, службової) та ін.

Враховуючи наведене при вирішенні даної справи суд оцінює саме підстави відмови відповідача у наданні витребуваної позивачем інформації.

Зазначене відповідає правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 174/658/16-а.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13 січня 2013 року (далі - Закон № 2939-VI, Закон України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Згідно ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом, інформація, не надана позивачу на його запит, є інформацією про інвентарні номери кожної одиниці майна (яке знаходиться в робочому кабінеті посадової особи відповідача), про рік введення кожної одиниці цього майна в експлуатацію, про вартість кожної одиниці даного майна, про загальну кількість такого майна та його загальну вартість.

Суд зазначає, що вказана інформація є інформацію, що пов`язана із кошторисом відповідача як розпорядника бюджетних коштів, використанням ним бюджетних коштів, володінням та користуванням державним майном, та яка створена відповідачем (його посадовими особами) в процесі виконання владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16 липня 1999 року (далі - Закон № 996-XIV) його дія поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 996-XIV для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Відповідно до підпунктів 1.2 - 1.3 п. 1 розділу третього Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року № 879, і яким визначається порядок проведення інвентаризації активів і зобов`язань та оформлення її результатів, інвентаризаційний опис складається за об`єктами основних засобів чи групами та окремо за кожною матеріально відповідальною особою. […] Основні засоби вносяться до інвентаризаційного опису за найменуванням відповідно до основного призначення об`єкта із зазначенням інвентарного номера, виготовлювача, заводського номера (у разі його наявності), року випуску, первісної (переоціненої) вартості, суми зносу, строку корисного використання та інших відомостей.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1002 (із змінами), затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку в державному секторі 121«Основні засоби» (далі-Національне положення (стандарт) 121).

Згідно п. 4 розділу 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121«Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1002 (із змінами) (далі - Національне положення (стандарт) 121) основні засоби-матеріальні активи це активи, що утримуються для використання їх у виробництві/діяльності або при постачанні товарів, виконанні робіт і наданні послуг для досягнення поставленої мети та/або задоволення потреб суб`єкта державного сектору або здавання в оренду іншим особам і використовуються, за очікуванням, більше одного року; суб`єкти державного сектору - розпорядники бюджетних коштів, Державна казначейська служба України та фонди загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Відповідно до п. 4 розділу 2 Національного положення (стандарту) 121 об`єкт основних засобів оцінюється за первісною вартістю, якою є: вартість придбання у разі придбання за плату; собівартість виробництва у разі самостійного виготовлення (створення); справедлива вартість у разі отримання без оплати від фізичних та юридичних осіб (крім суб`єктів державного сектору); первісна (переоцінена) вартість основних засобів у разі отримання без оплати від суб`єктів державного сектору; залишкова вартість переданого об`єкта основних засобів у разі отримання у результаті обміну на інший актив; умовна вартість у разі відсутності активного ринку.

Згідно п. 5 розділу 4 Національного положення (стандарту) 121 вартість об`єкта основних засобів розподіляється на систематичній основі протягом строку його корисного використання (експлуатації) шляхом нарахування амортизації на дату балансу. За рішенням керівника суб`єкта державного сектору у розпорядчому документі про облікову політику може бути передбачено нарахування амортизації на річну дату балансу.

Наказом Міністерства фінансів України від 13 вересня 2016 року № 818 (із змінами), затверджений Порядок складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору, який відповідно до п. 1 застосовується при складанні типових форм з обліку та списання основних засобів розпорядниками бюджетних коштів, Державною казначейською службою України та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Положеннями пунктів 1, 2 розділу 9 зазначеного Порядку складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 13 вересня 2016 року № 818, передбачено складання (створення) інвентарної картки обліку об`єкта основних засобів, що відкривається на об`єкт основних засобів бухгалтерською службою та заповнюється на підставі акта введення в експлуатацію основних засобів, акта приймання-передачі основних засобів, технічної та іншої супровідної документації, а також інших первинних документів, до якої вноситься інформація про основні засоби із зазначенням назви об`єкта, інвентарного (номенклатурного) номера, року випуску (побудови), паспорта (моделі, типу, марки), місцезнаходження об`єкта при оприбуткуванні, первісної, ліквідаційної вартості та вартості, яка амортизується, строку корисного використання, короткої характеристики об`єкта, зміни у вартості об`єкта, нарахованої амортизації та інших відомостей. На основний засіб, що був в експлуатації, наводиться сума накопиченого зносу. Коротка характеристика об`єкта основних засобів містить якісні показники, не наведені у технічній документації, пристосування і приладдя, що належать до об`єкта основних засобів, а також дані щодо дорогоцінних металів. У разі якщо відбулись зміни у вартості об`єкта основних засобів, зміни в характеристиці об`єкта основних засобів після проведення робіт з реконструкції (реставрації), модернізації, добудови, дообладнання тощо та інформація щодо руху об`єкта основних засобів, до інвентарної картки вносяться записи на підставі відповідних документів. Сума нарахованої амортизації зазначається на зворотному боці інвентарної картки.

Проаналізувавши наведене вище суд дійшов висновку, що витребувана позивачем інформація відноситься до публічної інформації у розумінні ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно ч. 2 цієї ж статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Як зазначено у ст. 9 Закону відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування".

У пункті 5.14 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29 вересня 2016 року № 10 зазначено, що під внутрівідомчою службовою кореспонденцією слід розуміти будь-який документ незалежно від його назви та реквізитів, який підготовлений будь-якою особою (службовцем) всередині суб`єкта владних повноважень та адресатом якого є інша особа чи структурний підрозділ цього суб`єкта владних повноважень […]. При цьому цей документ повинен мати службовий характер, тобто бути пов`язаним із роботою суб`єкта владних повноважень. […].

Суд зазначає, що відповідачем не доведено належними доказами (та взагалі не зазначено у відзиві на позов), що запитувана позивачем інформація є службовою (або конфіденційною, або таємною).

Також не доведено, що надання цієї інформації позивачу спричинить (може спричинити) шкоду національній безпеці, територіальній цілісності або громадському порядку, охороні здоров`я населення, репутації або прав інших людей, може викликати заворушення чи кримінальне правопорушення, та що ця шкода буде переважати суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, відповідачем не доведено, що запитувана позивачем інформація відноситься до публічної інформації із обмеженим доступом.

Також суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2018 року у справі № 806/1726/16 (з питання доступу до інформації щодо розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно) зазначив, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію.

Щодо посилання відповідача на те, що для надання позивачу витребуваної інформації про інвентарні номери кожної одиниці майна, про рік введення кожної одиниці майна в експлуатацію, про вартість кожної одиниці майна, про загальну кількість такого майна та загальна вартість зазначеного майна, посадовим особам міністерства було необхідно збирати різні відомості, здійснювати пошук, виокремлювати інформацію серед значної кількості документів, здійснювати її обробку, суд зазначає, що у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29 вересня 2016 року № 10 зазначено, що якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Отже, зазначені доводи відповідача є необґрунтованими.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач не обґрунтував суспільну необхідність отримання ним запитуваної інформації, суд зазначає, що одним із закріплених у ст. 4 Закону № 2939-VI принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень, а відповідно до ч. 1 ст. 4 даного Закону його метою є забезпечення цієї прозорості та відкритості, а також створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

У ч. 1 ст. 3 Закону № закріплено гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, зокрема встановленням обов`язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Зазначений закон не містить такої умови для надання публічної інформації як обґрунтування запитувачем інформації суспільної необхідності отримання ним запитуваної інформації.

Щодо посилання відповідача на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», в якій, за твердженням відповідача, вказано, що запитувач повинен обґрунтувати суспільну необхідність отримання ним запитуваної інформації, довести перевагу права громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини над шкодою від її поширення, суд зазначає, що відповідач не зазначив пункт цієї постанови, в якому міститься таке твердження, а за самостійним пошуком судом такого твердження у постанові не встановлено.

Щодо посилання відповідача на Примірний перелік видів публічної інформації, розпорядником якої є Міністерство юстиції України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 4 жовтня 2011 року № 3116/5 (зі змінами та доповненнями), суд зазначає, що відповідач, зазначаючи про існування такого переліку, не наводить жодних обґрунтувань щодо його застосування до витребуваної позивачем інформації.

Також суд зауважує, що зазначений Примірний перелік містить перелік категорій інформації, що віднесена до публічної (чи службової), безвідносно до інформації щодо конкретних випадків (конкретних документів).

Крім цього суд зауважує, що навіть відповідність інформації такій, що передбачена п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2939-VI, не є достатньою підставою для обмеження доступу до неї, так як за змістом ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є службовою та за умови дотримання сукупності вимог пунктів 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI («трискладовий тест»): здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Беручи до уваги встановлені судом обставини та наведені нормативно-правові приписи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у наданні позивачу інформації про інвентарні номери кожної одиниці майна у службовому кабінеті заступника міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації ОСОБА_2 , про рік введення кожної з цих одиниць майна в експлуатацію, про вартість кожної одиниці майна, про загальну кількість такого майна та загальну вартість зазначеного майна.

Як наслідок, позовні вимоги позивачу в частині визнання протиправними дій Міністерства юстиції України, що виявилися у наданні неповної інформації позивачу на його запит на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні, суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: […] 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […] 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. […]

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Керуючись приписами ст. 245 КАС України суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації від № 22/01-11 від 22 січня 2021 року - з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Отже, позовні вимоги позивача і в цій частині підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

У позовній заяві міститься клопотання про стягнення з відповідача судових витрат позивача витрат зі сплати судового збору (908,00 грн) та витрат на професійну правничу допомогу (10 000,00 грн), всього у розмірі 10 908,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки при зверненні до Донецького окружного адміністративного суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 23 липня 2021 року № 13210 (а.с. 15), беручи до уваги висновок суду про задоволення позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути відповідача витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору у заявленому розмірі.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 135 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 - 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 4 даної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До позовної заяви додано копію «Адвокатського договору» від 1 липня 2021 року, укладеного між позивачем та адвокатом Дергачевим В.С., відповідно до п. 1 якого ОСОБА_1 уповноважує адвоката Дергачева В.С. здійснювати захист його прав та інтересів, для чого уповноважує останнього, в тому числі, від імені ОСОБА_1 представляти його інтереси у місцевих адміністративних судах (а.с. 28).

Суд зазначає, що вказаний договір не містить жодних пунктів щодо порядку підтвердження наданих адвокатом Трояновському С.С. послуг на підставі цього договору та порядку визначення та сплати гонорару та відшкодування будь-яких інших витрат.

Також до позову додано копію орієнтовного розрахунку витрат позивача, підписаного адвокатом Дергачевим В.С. (без дати та номера, а також без посилань на договір, на підставі якого його складено (а.с. 26).

Згідно ст.ст. 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), Правил адвокатської етики, затверджених Установчим з`їздом адвокатів України 17 листопада 2012 року, адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати.

Як вже зазначалось судом, в «Адвокатському договорі» від 1 липня 2021 року не міститься пунктів щодо порядок обчислення гонорару та порядку його сплати та пунктів щодо порядку підтвердження понесених адвокатом витрат.

У позовній заяві зазначено, що додаткові докази щодо остаточного розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (зокрема, акти виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом) будуть надані до суду в порядку, визначеному вимогами ч. 7 ст. 139 КАС України.

Станом на 20 вересня 2021 року такі документи суду надані не були.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення судових витрат у розмірі 10 000,00 грн на правничу допомогу у межах цієї справи.

Як наслідок, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо наданні неповної інформації ОСОБА_1 на його запит на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року.

Зобов`язати Міністерства юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні.

Стягнути з Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: 01001, Київська обл., м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна