Справа № 640/26102/19
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/391
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ № 640/26102/19

за позовомОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про скасування рішення
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення від 11.11.2019 року № 185-19 про відхилення скарги на рішення її територіального органу про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача прийняти і розглянути відповідно до вимог чинного законодавства заяву-анкету ОСОБА_1 від 11.09.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 31.03.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без виклику сторін.

23.04.2020 р. до суду надано відзив на позов.

07.05.2020 р. до суду надійшла заява позивача, в якій він додатково до первісно заявлених позовних вимог просить суд стягнути на свою користь 1 200 000 грн.

З врахуванням положень ч. 1 ст. 47, ч. 2 ст. 262 КАС України суд не приймає заяви до розгляду, оскільки вона подана з пропуском передбаченого ч. 2 ст. 262 КАС України строку, і спір розглядається в первісній редакції.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Російська РФ СР, м. Москва, за національністю - росіянин, за віросповіданням не відносить себе до жодної із релігій, одружений з ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за професією юрист, прибув до України легально на власному автомобілі 13.09.2009. На момент звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України заявник перебував у Київському СІЗО як особа, яка розшукується правоохоронними органами РФ з метою екстрадиції в країну походження. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

22.04.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 " від 18.08.2015 №591.

20.08.2015 позивач оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №591.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким скасовано оскаржуваний наказ від 18.08.2015 №591.

07.10.2015 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №808 про прийняття документів гр. РФ ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду.

30.05.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2019 р. у справі №826/6846/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2019 р., в задоволенні позовних вимог про скасування вказаного рішення відмовлено.

16.04.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до Державної міграційної служби України щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проте, заява розглянута в порядку Закону України "Про звернення громадян", оскільки ДМС України підлягають розгляду скарги на рішення про задоволення/відхилення/залишення без розгляду на рішення територіальних органів ДМС, законодавством не передбачено процедури розгляду відповідачем такої заяви позивача по суті.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2020 р. у справі №640/9631/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

30.05.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі висновку від 11.09.2019 р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області прийнято наказ від 11.09.2019 р. №608 "Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено у прийнятті вказаної заяви до розгляду.

18.09.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України за скаргою на вказане рішення, у якій просив відмінити наказ від 11.09.2019 р. №608, зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області прийняти заяву від 11.09.2019 р. з доданими документами та прийняти обґрунтоване рішення, продовжити строк дії довідки про звернення за захистом в Україні №009998 або оформити нову довідку.

Згідно з висновком від 11.11.2019 р. Державна міграційна служба України прийняла рішення від 11.09.2019 р. №185-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає рішення від 11.11.2019 року № 185-19 протиправним та просить його скасувати з таких підстав.

При розгляді його скарги відповідачем не було враховано, що за минулі 3 роки після прийняття рішення 30.05.2016 р. №282-16 істотно змінилися умови, а саме: Російська Федерація продовжує домагатися видачі позивача, незважаючи на сплив строку давності по інкримінованій справі, до ГПУ надійшла заява Генеральної прокуратури Республіки Молдова від 17.01.2017 р. про видачу позивача по тій самій справі, по якій домагається видачі і Російська Федерація.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. у справі №757/23193/17-к скасовано постанову ГПУ від 23.03.2017 р. про видачу позивача Російській Федерації.

Згадані обставини не існували на час першого звернення за захистом 22.04.2015 р.

Крім того, висновок працівника ДМС від 11.11.2019 р. прийнято з пропуском строку, встановленого Законом, за відсутності у заяві та доданих до неї документах таких ознак як "очевидна необґрунтованість" і "носить характер зловживання".

Натомість вказані обставини відповідачем не досліджені належним чином, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення за результатами розгляду скарги.

Відповідач - Державна міграційна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що позивач у своїй заяві від 11.09.2019 р. на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області наводить обставини, які вже досліджувалися міграційною службою під час розгляду попередньої заяви, рішення по якій вже розглянуто в судовому порядку.

Зокрема, судом надавалася оцінка обставинам кримінального переслідування позивача на території Російської Федерації та Республіки Молдова, і суд дійшов висновку про те, що вони не можуть бути розцінені як політичне переслідування позивача.

Також відповідач зазначає, що додаткові матеріали, на які посилається позивач, містять інформацію за 2007-2016 р. і не можуть вважатися нововиявленими, тому не були враховані відповідачем під час розгляду скарги.

Під час розгляду скарги відповідачем не встановлено порушення у діях Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області під час розгляду повторної заяви позивача.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. № 3671-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649.

В даному випадку позивачем згідно з прохальною частиною позову оскаржено саме рішення Державної міграційної служби України від 11.11.2019 р. №185-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не власне наказ від 11.09.2019 р. №608 "Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, тому при розгляді справи суд оцінює саме рішення Державної міграційної служби України за результатами розгляду скарги, а не рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, в даному випадку позивач вже звертався до органу міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ця заява розглядалася по суті, і відповідне рішення про відмову в її задоволенні вже було предметом судового розгляду.

За таких обставин як орган міграційної служби, до якого надійшла заява, так і відповідач, розглядаючи скаргу в порядку ст. 12 Закону № 3671-VI, мали враховувати підстави для попередньої відмови у задоволенні заяви, і висновки судового рішення з цього приводу.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI підставою для висновку про очевидну необґрунтованість заяви є факт її повторного подання особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно зі змістом рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2019 р. у справі №826/6846/17 під час розгляду справи судом досліджувалися такі обставини як наявність чи відсутність обґрунтованих побоювань переслідування позивача на території країни походження і встановлено, що станом на момент звернення позивача із заявою, у РФ відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації, крім того, як вбачається із загальновідомих джерел, зокрема з Інтернет ресурсу, що члени партії "Союз правих сил" не переслідуються правоохоронними органами за їх політичні переконання. Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними. Крім того, в матеріалах особової справи №2015 KYIV 0094 відсутні будь-які документи, які підтверджують зв`язок позивача із партією "Союз правих сил".

Спосіб, у який позивач приймав участь в подіях на Майдані не є кримінально-караним діянням, згідно законодавства РФ, що в свою чергу свідчить про те, що побоювання переслідувань з боку правоохоронних органів РФ, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях.

Заявник прибув в Україну 13.05.2009, проте, за захистом в Україні звернувся після його затримання правоохоронними органами України 27.03.2015.

Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві досліджувалися матеріали щодо участі позивача в благодійному фонді "Древо жизни", ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2015, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2016, науковий висновок від 20.11.2015, однак вказані твердження не підтверджені й самим позивачем. Зокрема, подані ОСОБА_1 документи не місять жодної відмітки, штампу, дати чи резолюції посадової особи, які могли б підтвердити факт прийняття даних документів до відома Територіальним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві.

Позовні вимоги та побоювання позивача, викладені під час співбесід, стосуються саме застосування до позивача покарання у країні походження, проте, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні.

Згідно з висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 11.09.2019 р. жодних підтверджуючих документів з приводу політичних переслідувань у період з 2014 р. по 2019 р. позивачем не надано, тоді як у повторній заяві ним зазначено ті самі відомості, що і в заяві від 22.04.2015 р., обставини кримінального переслідування позивача були попередньо досліджені.

За відсутності нових обставин підстави для розгляду по суті повторно поданої заяви відсутні.

Під час розгляду скарги вказаний висновок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області проаналізовано і встановлено відсутність нових обставин, що давали би підстави для повторного прийняття заяви позивача до розгляду по суті.

Зокрема, відповідач послався на ст.40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" №2013/32/EU від 26.06.2013, згідно з якою з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на заявлення ним обставин, які не існували на час першого звернення за захистом 22.04.2015 р., а саме - Російська Федерація продовжує домагатися видачі позивача, незважаючи на сплив строку давності по інкримінованій справі, до ГПУ надійшла заява Генеральної прокуратури Республіки Молдова від 17.01.2017 р. про видачу позивача по тій самій справі, по якій домагається видачі і Російська Федерація.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. у справі №757/23193/17-к скасовано постанову ГПУ від 23.03.2017 р. про видачу позивача Російській Федерації.

З вказаного приводу суд зазначає наступне.

Вказані обставини, визначені позивачем як нові, стосуються обставин його кримінального переслідування на території країни походження та Республіки Молдова, починаючи з 2008 р., а не будь-яких нових підстав кримінального переслідування.

Під час первісного розгляду заяви позивача жодних підстав пов`язувати факт кримінального переслідування з політичними чи іншими, не пов`язаними з розслідуванням кримінальної справи, мотивами, встановлено не було.

Відповідно, вжиття уповноваженими органами країни походження та Республіки Молдова у період після 22.04.2015 р. заходів до подальшого розслідування кримінальної справи по звинуваченню позивача, зокрема, щодо екстрадиції позивача, також не можуть бути новими обставинами, що уможливлюють повторний розгляд заяви позивача.

Щодо ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. у справі №757/23193/17-к, якою скасовано постанову ГПУ від 23.03.2017 р. про видачу позивача Російській Федерації, то згідно з її змістом підставою для скасування постанови про видачу (екстрадицію) позивача став факт оскарження ним рішення Державної міграційної служби України №282-16 (справа №826/7192/17).

Будь-які інші обставини, що могли би мати значення нових для вирішення питання про надання позивачу статусу біженця, у вказаній ухвалі відсутні.

З врахуванням викладеного твердження позивача про те, що під час розгляду його скаргу не було враховано подані ним нові документи, не відповідає дійсності, оскільки згідно зі змістом висновку від 11.11.2019 р. у ньому проаналізовані висновки Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області з приводу наданих позивачем нових документів.

Щодо посилання позивача на порушення строків розгляду скарги, визначених ч. 5 ст. 12 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що порушення строків розгляду скарги не зобов`язує відповідача скаргу задовольнити та не є підставою для скасування рішення за результатами розгляду скарги по суті.

Докази допущення відповідачем порушень Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку про порушення відповідачем вказаних вимог в даному випадку.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 257-262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 21.09.2021 р.