Справа № 640/8491/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року м. Київ № 640/8491/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи матеріали адміністративної справи

за позовомГромадянина Киргистану ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )
до Державної міграційної служби України (01048, м. Київ, вулиця Богомольця, 10, ) Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вулиця Пирогова, 4, )
про визнання протиправними та скасування рішення
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Киргистан ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 15-21 від 26 лютого 2021 року про відхилення скарги на наказ від 12.01.2021 року № 2 УДМС у Вінницькій області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту;

визнати протиправним та скасувати наказ від 12.01.2021 року № 2 УДМС у Вінницькій області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту;

прийняти рішення, яким зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу на наказ від 12.01.2021 року № 2 УДМС у Вінницькій області.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На адресу суду 05 липня 2021 року від представника Державної міграційної служби України надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є правомірним, оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними та послався на те, що відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На адресу суду 06 липня 2021 року від представника Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшов відзив в якому останній заперечував щодо задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, на підставі листа від 19.02.2021 року за № 3738-21 який надійшов від СБУ - Департаменту захисту національної державності повідомлено наступну інформацію що громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_2 , причетний до злочинів неполітичного характеру за межами України, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема у ході перевірки відносно іноземця встановлено що Він приймав участь у діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава», яка визнана Міжнародною терористичною організацією «Ісламська Держава» визнана терористичною радою Безпеки ООН та згідно із резолюціями РБ ООН (1999) та 1989 (2011) включена до Санаційного списку терористичних організацій.

За даними Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НП України громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_2 , знаходиться у міжнародному розшуку за ініціативи Киргизьких правоохоронних органів з метою арешту та подальшої екстрадиції для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 ст. 375 КК Киргизької Республіки (Найманство) а саме участь у збройних конфліктах на території Сирійської Арабської Республіки у складі бойових підрозділів міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава».

Відповідно до частини 1 ст. 20 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму ратифікованої Законами України № 54-У від 31.07.2006 року (ВВР, 2006 № 39 ст.340) злочин за який вирішується питання про видачу громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_2 , не можна вважати політичним злочином, злочином пов`язаним із політичними мотивами.

За таких обставин розгляд і вирішення справи суд здійснює на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У вересні 2020 року Позивач надав заяву про набуття захисту в Україні до Відповідача-2, відповідно до ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - статті 5 пункт 5 «Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Позивач увесь час проживав в Україні законно, як особа, яка має право на таке проживання (двоє дітей - громадян України). Про загрозу своєму життю та свободі він зрозумів лише після затримання працівниками СБУ.

Підставою для переслідування Позивач вказав своє узбецьке походження (національна меншість) у країні (Киргизстан), яка переслідує вихідців із м. Ош (компактне проживання узбеків).

Управлінням ДМС України у Вінницькій області, розглянуто заяву громадянина ОСОБА_2 із зауваженням на необхідність дотримання прав і свобод, гарантованих Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючих гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України.

На основі всебічного вивчення свідчень ОСОБА_2 , та матеріалів по країні походження Киргизької Республіки Позивач, не надав суттєвих достовірних, фактів які б свідчили про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

ОСОБА_2 не надав достатньої аргументації своїм побоюванням, у разі повернення в країну громадянської належності та проживання, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Управлінням ДМС України у Вінницькій області, з урахуванням ст. 1 Конвенції про статус біженця від 28 липня 1951 року та Протоколу від 31 січня 1967 року, у зв`язку з відсутністю умов передбачених пунктами 1 чи 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було прийнято рішення (Наказ від 12.01.2021 року за № 2 відповідно до ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту») про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Киргизької Республіки ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_2 , звертався до ДМС України щодо оскарження прийнятого рішення а саме Наказу від 12.01.2021 року за № 2, за наслідками розгляду скарги/звернення ДМС України, прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що громадянину ОСОБА_2 направлено повідомлення від 11.03.2021 року за № 0501.7- 1529/05.1-21

Незгода позивача з вказаним рішенням зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі по тексту також - Закон, станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону).

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Приписами статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина 4 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до листа від 19.02.2021 року за № 3738-21 який надійшов від СБУ - Департаменту захисту національної державності повідомлено наступну інформацію що громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_2 , причетний до злочинів неполітичного характеру за межами України, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема у ході перевірки відносно іноземця встановлено що Він приймав участь у діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава», яка визнана Міжнародною терористичною організацією «Ісламська Держава» визнана терористичною радою Безпеки ООН та згідно із резолюціями РБ ООН (1999) та 1989 (2011) включена до Санаційного списку терористичних організацій.

Водночас за даними Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НП України громадянин Киргизької Республіки ОСОБА_2 , знаходиться у міжнародному розшуку за ініціативи Киргизьких правоохоронних органів з метою арешту та подальшої екстрадиції для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 ст. 375 КК Киргизької Республіки (Найманство) а саме участь у збройних конфліктах на території Сирійської Арабської Республіки у складі бойових підрозділів міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава».

Відповідно до частини 1 ст. 20 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму ратифікованої Законами України № 54-У від 31.07.2006 року (ВВР, 2006 № 39 ст.340) злочин за який вирішується питання про видачу громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_2 , не можна вважати політичним злочином, злочином пов`язаним із політичними мотивами.

Перевіркою бази даних Генерального Секретаріату Інтерполу підтверджується, що позивач/заявник перебуває в міжнародному розшуку з 25.06.2018 року, мета розшуку - арешт.

В провадженні правоохоронних органів Киргизької Республіки перебуває кримінальна справа за підозрою громадянина указаної держави Республіки ОСОБА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.375 КК Киргизької Республіки. Постановою старшого слідчого слідчого відділу Головного управління Державного комітету національної безпеки Киргизької Республіки від 30.04.2018 року Республіки ОСОБА_2 притягнуто в якості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК Киргизької Республіки. Постановою Ошського міського суду від 30.04.2018 року відносно ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

18.08.2020 року в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України на території м. Житомира співробітниками УСБУ в Житомирській області встановлено та затримано Республіки ОСОБА_2 .

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду міста Житомира відносно Республіки ОСОБА_2 порядку ст. 584 КПК України застосовано екстрадицій ний арешт строком на 2 місяці (до 17.11.2020 року включно) до вирішення питання про його видачу та фактичну передачу компетентним органам Киргизької Республіки.

Ввідповідно до положень Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року до Офісу Генерального прокурора надійшов запит Генеральної прокуратури Киргизької Республіки про видачу (екстрадицію) громадянина Киргизької Республіки Республіки ОСОБА_2 , для притягнення до кримінальної відповідальності. Проведення екстрадиційної перевірки стосовно Республіки ОСОБА_2 . Офісом Генерального прокурора відповідно до ст. 587 КПК України доручено Житомирській обласній прокуратурі. Запит та інші документи про видачу Республіки ОСОБА_2 оформлені належним чином відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року якою врегульовано відносини між Україною і Киргизькою Республікою у питаннях екстрадиції. Відповідно до наданих документів встановлено, що громадянин Киргизької Республіки Республіки ОСОБА_2 , опинившись під впливом невстановлених слідством осіб, став переконаним в необхідності виїзду в Сирійську Арабську Республіку (далі - Сирія) для приєднання до незаконних збройних формувань, що діють на території даної держави проти урядових військ, тобто до міжнародних терористичних угрупувань для участі в їх складі в бойових діях в якості найманця і в 2012 році вилетів до Турецької Республіки при невстановлених обставинах, звідки збирався перебратися на територію Сирії. По прибуттю в місто Стамбул Турецької Республіки в 2012 році ОСОБА_1 був переправлений невстановленою слідством особою при невстановлених обставинах на територію Сирії, де пройшовши так званий «Муаскар» - курс спеціальної підготовки найманців, спрямований на вдосконалення фізичної підготовки і навчання різними видами зброї, а згодом в період 2012-2013 років брав участь в бойових діях на території зазначеної держави в якості найманця.

Злочин, який інкримінується громадянину Республіки ОСОБА_2 , відповідає злочину, передбаченому ч. 1 ст. 447 КК України, і є екстрадиційним, оскільки передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше 1 року.

Матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача/заявника в країні походження та громадянської належності.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами було здійснено вимоги щодо отримання додаткових відомостей від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що матеріали справи, матеріали особової справи позивача містять докази наявності умов, які унеможливлюють визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Згідно абзацу другого пункту 6.5 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011, неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні.

Таким чином, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволені адміністративного позову.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72-77, 132, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Громадянина Киргистану ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук