Справа № 640/30922/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Київ № 640/30922/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення, поновлення на посаді,

встановив:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі також - відповідач, ДФС України), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України від 21.10.2020 №1455-о про звільнення майора податкової міліції ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ Офісу великих платників податків ДФС України від 21.10.2020 №230-о «Про оголошення наказу ДФС України від 21.10.2020 №1455-о «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення майора податкової міліції ОСОБА_1 ;

поновити майора податкової міліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків ДФС України або на аналогічній посаді підрозділу, що виконує завдання та функції відділу/управління (у зв`язку зі змінами найменування, ліквідації (реорганізацією) попереднього підрозділу), який існує на день винесення рішення у справі;

стягнути з ДФС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.10.2020 по день винесення рішення по справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ч.3 ст.49-2, ст.42 КЗпП України та зазначає про порушення відповідачем, третьою особою зазначених норм, зокрема не було запропоновано аналогічної або іншої вакантної посади під час його попередження про звільнення, хоча такі були в наявності, а також в частині переважного права на залишенні на роботі, з посиланням на сімейний стан, безперервний стаж його роботи, хоча на час його попередження про можливе вивільнення здійснювався набір працівників з числа цивільних громадян та переведення інших працівників з територіальних підрозділів ДФС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.12.2020 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про відсутність підстав для задоволення позову з посиланням на п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», стверджує, що позивача було звільнено на підставі п.п. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.11.1991 №114, у зв`язку із скороченням штатів, за відсутності можливості подальшого використання на службі. Також стверджує, що після того, як Законом України «Про внесення змін до КЗпП України» №378-ХІ від 12.12.2019, набрав чинності 02.02.2020, було внесено зміни до КЗпП України щодо зміни порядку вивільнення державних службовців, не застосовуються положення ч.2 ст.40 цього Кодексу та положення ч.2 цієї статті у разі вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу. Отже, після внесених цих змін норми ч.2 ст.40 КЗпП України щодо переведення працівника за його згодою на іншу роботу та ч.2 ст.49-2 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі на державних службовців не застосовується.

У свою чергу, позивачем надано відповідь на відзив, у якому останній звертає увагу на те, що фактично мало місце не ліквідація ДФС України, а реорганізація, у такому випадку можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників, однак згідно наказів ДФС України від 28.12.2019 №804 «Про введення в дію структур територіальних органів ДФС та затвердження їх чисельності», наказу Офісу великих платників податків ДФС України від 27.02.2020 №3 «Про введення в дію штатного розпису», посаду, яку займав позивач, не скорочувалась та повністю зберіглась в новому штатному розписі. Крім того, зазначає, що за правилами п.п. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.11.1991 №114 (далі - Положення) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі, однак відповідачем не зазначено жодних фактів, які свідчать про неможливість використання позивача на службі.

Суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Так, позивач проходив службу в податковій міліції ДФС України на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків ДФС з 30.05.2018 (наказ ДФС України від 30.05.2018 №883-о).

Відповідно до постанови КМУ від 25.09.2019 №846 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету міністрів України», якою внесено зміни до постанови КМУ від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», із змінами та доповненнями, наказів ДФС України від 28.12.2019 №804 «Про введення в дію структур територіальних органів ДФС та затвердження їх чисельності», наказів Офісу великих платників податків ДФС від 27.02.2020 №3 «Про введення в дію організаційної структури Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби», від 28.02.2020 №7 «Про введення в дію штатного розпису» позивачу надано 19.06.2020 попередження про наступне вивільнення, з яким він ознайомився 19.06.2020.

Відповідно до постанови КМУ РСР від 29.07.1991 №114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», постанови КМУ від 21.05.2014 №236 «Про затвердження Положення про Державну фіскальну службу України» 21.10.2020 ДФС України ДФС України видано наказ №1455-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади та податкової міліції ДФС у запас ЗСУ за п.64 п.п. «г» Положення (через скорочення штатів) майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-236778), заступника начальника управління - начальника відділу організації викриття економічних злочинів міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків ДФС. Підстава - лист Офісу великих платників податків ДФС від 20.10.2020 №679/8/28-97-04-03-14, попередження про наступне вивільнення.

Наказом ДФС України від 21.10.2020 №230-о «Про оголошення наказу ДФС України» від 21.10.2020 №1455-о «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення майора податкової міліції ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеними наказами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, за приписами частини п`ятої статті 40 КЗпП України (у редакції із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 КЗпП України, статті 42, частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №378-ХІ від 12.12.2019, набрав чинності 02.02.2020, було внесено зміни до КЗпП України та викладено його у новій редакції в частині зміни порядку вивільнення державних службовців.

Частиною 6 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу".

Положеннями частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, зокрема, що Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Приписами частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме: частини другої статті 40 (звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу), статті 42 (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці), частин другої та третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов`язку власника або уповноваженого ним орган пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 КЗпП України.

Такі правовідносини врегульовані Законом України «Про державну службу», що передбачає не обов`язок, а - право суб`єкта призначення за його рішенням у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця або іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Суд наголошує, що нова редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» набула чинності 13.02.2020, та позивача було належним чином попереджено про наступне вивільнення 19.06.2020.

Отже, після внесених цих змін норми ч.2 ст.40 КЗпП України щодо переведення працівника за його згодою на іншу роботу та ч.2 ст.49-2 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі на державних службовців не поширюється.

Таким чином, чинним законодавством не передбачено процедури пропонування державним службовцям, які працюють у органі, що реорганізується, посад державної служби у новоутвореному органі, коли суб`єктом призначення є не одна й та сама особа.

Виходячи з положень частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» випливає, що таке призначення може відбуватися лише шляхом переведення, порядок якого визначений статтею 41 вказаного Закону. При цьому, із урахуванням статті 41 Закону України «Про державну службу» є не обов`язковим для керівника державної служби в органі державної влади.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішення про можливість призначення позивача на посаду шляхом переведення відсутнє. Також, голова комісії з реорганізації ДФС не являється суб`єктом призначення працівників у фіскальному органі.

Таким чином, виходячи з аналізу положень статей 21, 22, 41, 87 Закону України «Про державну службу» вбачається, що при реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби в новоствореному органі, а не обов`язком.

Аналогічну позицію також висловлювало Національне агентство з питань державної служби у листі від 20.02.2020 № 86р/з.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази прийняті з дотриманням встановленої законодавством процедури звільнення працівника, станом на момент виникнення спірних правовідносин, при цьому відповідачем дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Враховуючи похідний характер позовних вимог про поновлення позивача на посаді, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає також безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій