Справа № 640/22785/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Київ № 640/22785/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої

служби Міністерства юстиції України

третя особа Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками

про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Тараса Євгенійовича від 10 серпня 2021 року ВП № 65364150 про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на день винесення оскаржуваної постанови та подання позовної заяви, Державною службою України з лікарських засобів та контролю за наркотиками не видано наказу про поновлення позивача на посаді першого заступника Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 07 листопада 2014 року або на рівнозначній посаді та фактично не забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 02 вересня 2021 року.

31 серпня 2021 року позивачем через канцелярію суду подані додаткові письмові пояснення.

02 вересня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що державним виконавцем не порушено вимоги Закону, а підстави для визнання протиправною та скасування постанови відсутні.

02 та 03 вересня 2021 року відповідачем через електрону пошту до суду подано матеріали виконавчого провадження № 65364150.

У судовому засіданні 02 вересня 2021 року суд відповідно до положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11 травня 2021 року відкрито виконавче провадження № 65364150 з примусового виконання виконавчого листа № 826/17778/14 виданого 23 березня 2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 07 листопада 2014 року або на рівнозначній посаді.

В подальшому 10 серпня 2021 року до відділу надійшов лист № 6534- 001.1/008.0/17-21 від боржника в якому повідомлено наступне:

« 17.05.2021 до Держлікслужби надійшла постанова старшого державного Відділу про відкриття виконавчого провадження від 11.05.2021 (ВП №65364150) щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 07 листопада 2014 року або на рівнозначній посаді.

Відповідно до частини другої cmатті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держлікслужба відповідно до Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, затвердженого постановою КМУ від 12.08.2015 № 647 є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров 'я, який реалізує державну політику у сферах контролю якості та безпеки лікарських засобів, у тому числі медичних імунобіологічних препаратів, медичної техніки і виробів медичного призначення, та обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу.

Відповідно до положень частини другої cmатті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» заступник керівника центрального органу виконавчої влади призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень cm. 6 Закону України «Про державну службу» посади заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України відноситься до категорії «А» посад державної служби.

Відповідно до частини другої cmатті 31 Закону України «Про державну службу» рішення про призначення на посаду державної служби категорії «А» приймається суб`єктом призначення, визначеним Конституцією та законами України, у порядку, передбаченому Конституцією України, цим та іншими законами України, тобто в даному випадку об`єктом призначення першого заступника та заступника голови Держлікслужби є Кабінет Міністрів України.

Враховую викладене, просимо закінчити виконавче провадження.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10 серпня 2021 року закінчено виконавче провадження № 65364150 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «про виконавче провадження».

Позивач, вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що суперечить Закону України «Про виконавче провадження» та Конституції України, звернувся до суду із даним позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 18 Закону № 1404-VIIІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною першою статті 63 Закону № 1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 65 Закону № 1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу (пункт 34).

Отже з наведених норм слідує висновок, що відповідно до Закону № 1404-VIII належними доказами виконання боржником рішення у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення про поновлення на роботі є: наказ про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Як вбачається з матеріалів справи, держаний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до вказаної норми, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Водночас, матеріали справи не містять доказів виконання боржником рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/17778/14 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 07 листопада 2014 року або на рівнозначній посаді.

Разом з тим, в матеріалах виконавчого провадження наявна ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року про роз`яснення судового рішення у справі № 826/17778/14, якою заяву відповідача-3 - Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про роз`яснення судового рішення - задоволено частково.

Роз`яснено відповідачу-3 - Державній службі України з лікарських засобів та контролю за наркотиками рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 березня 2021 року в частині того, яким суб`єктом владних повноважень судом зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками. В іншій частині заяви відповідача-3 про роз`яснення судового рішення - відмовлено. У задоволенні заяви представника позивача про роз`яснення судового рішення - відмовлено повністю.

У вказаній ухвалі зазначено наступне.

«…на момент розгляду судом даної адміністративної справи правонаступником Державної служби України з контролю за наркотиками є саме Державна служба з лікарських засобів та з контролю за наркотиками, та беручи до уваги встановлення судом протиправності та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №981-р від 16 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками, яке було підставою для звільнення позивача з займаної посади, суд вважає, що відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, позивач підлягає поновленню на посаді першого заступника Державної служби з лікарських засобів та з контролю наркотиками з 07 листопада 2014 року.

При цьому, судом було наголошено, що в разі, якщо на вказану посаду було обрано особу, відповідно до процедури зайняття посад в державних органах, і особа займає її на час винесення рішення по справі, відповідач-3 повинен запропонувати позивачу рівнозначну посаду та поновити на ній.».

Вказана ухвала суду набрала законної сили 21 квітня 2021 року та не була оскаржена в апеляційному порядку.

Як вже встановлено судом, матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/17778/14, а отже постанова про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що неналежне виконання державним виконавцем дій з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні позивача призвело до прийняття передчасної постанови про закінчення виконавчого провадження. Відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку вчинення виконавчих дій, факти подання належних і допустимих доказів неможливості виконання судового рішення не встановлено, а рішення суду залишається і досі невиконаним.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 53-54) Європейський суд з прав людини постановляв, що відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Суд зазначав, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують або перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Приписами законодавства встановлено, що у відповідності до частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з частиною першою статті 41 Закону № 1404-VІІІ, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність у державного виконавця правових підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/17778/14 від 16 березня 2021 року залишається невиконане.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Тараса Євгенійовича від 10 серпня 2021 року ВП № 65364150 про закінчення виконавчого провадження.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова