Справа № 620/5706/20
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5706/20 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на користь Військової частини НОМЕР_1 суму завданої державі невідшкодованої шкоди у розмірі 1 691,61 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вказане рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, неврахування судом першої інстанції обставин порушення відповідачем вимог п. 31.7 Інструкції, затвердженої наказом Міністерства Оборони № 260 від 11.06.2008 р.: «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2018 №216 виключений зі списку особового складу військової частини з підстав його звільнення з військової служби у запас відповідно до пункту «ж» частини 6 статті 26 (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.10.2016 №81-РС.

Командиром Військової частини НОМЕР_1 було призначене службове розслідування, за результатами якого складено висновок та прийнято наказ від 31.08.2020 №166.

В ході розслідування було встановлено, що 01.10.2015 на адресу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (на даний час НОМЕР_1 ) від начальника Чернігівського зонального відділу військової служби правопорядку був надісланий протокол від 29.09.2015 №00234 про адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.178 КУпАП відносно старшого механіка старшого солдата військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період ОСОБА_2 .

Згідно даного протоколу старший солдат ОСОБА_2 29.09.2015 був затриманий патрулем ВСП в громадському місці в АДРЕСА_1 в нетверезому стані. Факт перебування в нетверезому стані старшого солдата ОСОБА_2 підтверджують свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Старший солдат ОСОБА_2 на момент скоєння проступку, а саме 29.09.2015 перебував на посаді старшого механіка відділення слюсарно- механічних робіт і поточного ремонту агрегатів ремонтного взводу відповідно до наказу командира військової частини ппВ4771 від 30.04.2015 №23.

01.10.2015 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 01.10.2015 №119 був призначений на посаду оператора відділення протитанкових керованих ракет. Тобто безпосереднім командиром ОСОБА_2 на час скоєння ним проступку був командир ремонтного взводу ОСОБА_1 - наказ командира військової частини пп НОМЕР_2 від 06.06.2015 №27.

З метою недопущення в подальшому подібних випадків та відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 07.10.2015 №228, за перебування в громадському місці в нетверезому стані, старшому солдату військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_2 , відповідно до ст.49 та ст.58 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України було оголошено догану, але премія за вересень місяць 2015 року була виплачена в повному обсязі, що підтверджується довідками-розрахунками грошового забезпечення ОСОБА_2 за вересень-жовтень 2015 року.

Відповідно до пояснень наданих старшим помічником з кадрів та стройової частини ОСОБА_5 встановлено, що кожного місяця до 03 числа командири підрозділів подають до стройової частини рапорта, де вказують у відсотках премії військовослужбовців, які їм підпорядковуються. На підставі цих рапортів старший помічник з кадрів та стройової частини складає наказ на преміювання, який надається до 05 числа до фінансової частини.

Відповідно до пояснень наданих ТВО помічника командира з фінансово-економічної роботи ОСОБА_6 встановлено, що виплата премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання.

Рапорт на преміювання та позбавлення премії старшого солдата ОСОБА_2 командиром ремонтного взводу солдатом ОСОБА_1 до стройової частини не надавався та в журналі реєстрації вхідних документів по номенклатурі за 2015 рік №13 том 1, том 2, том 3 відсутній, в зв`язку з чим старшим помічником начальника штабу з кадрів та стройової частини військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 не було внесено даний проступок в наказ на преміювання.

Враховуючи вищезазначене встановлено, що командиром ремонтного взводу солдатом ОСОБА_1 також були порушені вимоги п.11 ст.120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, в якій зазначено, що командир взводу зобов`язаний своєчасно доповідати командирові роти про потреби підлеглих, а також про застосовані заохочення і накладенні стягнення на рядових, сержантів (старшин) взводу.

Оскільки ремонтний взвод батальйону охорони (військова частина НОМЕР_1 ) є окремою штатною структурою, командир ремонтного взводу мав подати рапорт на преміювання безпосередньо на ім`я командиру батальйону.

Вважаючи, що відповідач, знаючи про те, що його підлеглий скоїв проступок, за який повинен бути позбавлений премії, мав до 3 числа місяця наступного за місяцем, в якому скоєно проступок, подати рапорт до стройової частини на ім`я командира батальйону, де вказати хто із підлеглих, за що саме і в якому розмірі позбавляється премії, останній своїми діями надав ОСОБА_2 незаконні переваги у виді отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі, чим, на думку позивача, завдав державі збитки.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що Інструкція про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 затверджена Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 06.03.2017, в той час як виплата спірних коштів була проведена у вересні 2015 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту).

Згідно із ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до преамбули Закону України від 03.10.2019 №160 «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», цей Закон визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі - особи) (ст.2 Закону).

За приписами ст.3 Закону, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Відповідно до ст.4 Закону особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Згідно ст.8 Закону посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Статтею 10 Закону визначено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.

Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування.

У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.12 Закону у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

В обґрунтування апеляційної скарг зазначено, що Військова частини НОМЕР_4 у своїй позовній заяві від 23.11.2020 року № 2783 помилково вказала Інструкцію про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2017 р., та зазначає на момент виникнення спірних правовідносин діяв Наказ Міністерства Оборони № 260 від 11.06.2008 р.: «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», відповідно до абз. 2 пункту 31.6: «Командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії повністю: за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий час, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння)».

Втім, як вбачається з матеріалів справи, службовим розслідуванням встановлено, що відповідачем було порушено вимоги Інструкції про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , а саме п.2.3 та нанесена шкода державі у вигляді безпідставно виплаченого грошового забезпечення у розмірі 1 691,61 грн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Інструкція про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 затверджена Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 06.03.2017, в той час як виплата спірних коштів була проведена у вересні 2015 року.

Відтак, відповідач не міг керуватися або порушити положення зазначеної інструкції в силу прямої дії ст.58 Основного закону України (закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи), а тому, встановлення його вини у порушенні п.2.3 згаданої Інструкції у 2015 році є безпідставним.

Колегія суддів підкреслює, що помилковість зазначення в позовній заяві пунктів Інструкції про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2017 р., які на думку позивача, були порушені відповідачем, жодним чином не спростовують обставин, встановлених за результатами службового розслідування від 31.08.2020 № 166.

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, діяв у відповідності до норм матеріального та процесуального прав та прийняв рішення з урахуванням усіх обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Глущенко Я.Б.

Суддя Черпіцька Л.Т.