Справа № 400/2770/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2770/21

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О. Дата і місце ухвалення: 03.06.2021р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича, приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни про визнання протиправними та скасування постанов, визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича, приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. щодо стягнення основної винагороди з ОСОБА_1 за постановами ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р.;

- визнати протиправними та скасувати постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р.;

- визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 від 01.04.2021р. та ВП №65021640 від 01.04.2021р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 06.12.2019р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. відкрито виконавчі провадження ВП №60824556 та ВП №60824794 з примусового виконання виконавчих листів Центрального районного суду м. Миколаєва №490/905/16-ц від 13.05.2019р. про стягнення з солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 118 266,91 доларів США та про стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 19 723,95 грн. Того ж дня, приватним виконавцем у вказаних виконавчих провадженнях прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 11826,69 доларів США та в сумі 1972,39 грн. відповідно. Постановами від 10.12.2020р. виконавчі листи Центрального районного суду м. Миколаєва №490/905/16-ц від 13.05.2019р. повернуто стягувачу. Однак, незважаючи на те, що дії виконавця не призвели до фактичного стягнення з боржника на користь стягувача, зазначених у виконавчих документах сум, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., в порушення вимог ч.5 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п.19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою КМУ від 08.09.2016р. №643, пред`явив до виконання постанови від 06.12.2019р. про стягнення основної винагороди в розмірі, визначеному у вказаних постановах, а не в розмірі 10% фактично стягнутої суми. В свою чергу, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. розпочала примусове виконання постанов про стягнення з боржника основної винагороди, які не скріплені печаткою, резолютивна частина яких не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та за відсутності заяви стягувача про примусове виконання рішення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. щодо пред`явлення до виконання постанов про стягнення основної винагороди з ОСОБА_1 від 06.12.2019р. ВП №60824556 та ВП №60824794.

Скасовано постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р.

Скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 від 01.04.2021р. та ВП №65021640 від 01.04.2021р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 03.06.2021р. з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», за змісту якої чітко слідує, що: постанова про стягнення виконавчого збору виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження; сума виконавчого збору визначається з урахуванням суми, що підлягає примусовому стягненню, а не з фактично стягнутої суми. Сплата боржником заборгованості на рахунки стягувача більше аніж через 12 місяців після початку примусового виконання рішення не може вважатися «добровільним» виконанням. Саме примусові дії виконавця призвели до виконання рішення.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується, не передбачає випадку про те, що виконавчий збір не стягується в разі часткової сплати боргу або сплати боргу напряму на рахунки стягувача.

Посилається апелянт і на те, що викладені в оскаржуваному рішенні суду правові позиції Верховного Суду не узгоджуються з обставинами справи, оскільки відносини, що виникли, регулюються різними редакціями ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, апелянт наполягає на пропуску ОСОБА_1 десятиденного строку звернення до суду щодо оскарження постанов приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р., копії яких позивачем отримано 21.12.2019р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та сторони, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 06.12.2019р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. відкрито виконавчі провадження по примусовому виконанню виконавчих листів №490/905/16-ц від 13.05.2019р., виданих Центральним районним судом м. Миколаєва:

- ВП №60824556 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 118266,92 дол. США;

- ВП №60824794 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» судового збору в розмірі 19723,95грн.

Того ж дня, тобто 06.12.2019р., приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. у виконавчих провадженнях ВП №60824556 та ВП №60824794 прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 11826,69 дол. США. та в сумі 1972,39 грн. відповідно.

Постановою від 06.12.2019р. виконавчі провадження ВП №60824556 та ВП №60824794 об`єднано приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. у зведене виконавче провадження ВП №60825120.

Копії вказаних постанов від 06.12.2019р. (про відкриття виконавчих проваджень, про стягнення з боржника основної винагороди, про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження) направлено приватним виконавцем Куліченко Д.О. на адресу ОСОБА_1 09.12.2019р. рекомендованим листом з повідомлення про вручення. Поштове відправлення отримано позивачем 21.12.2019р., що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У період з 06.12.2019р. по 10.12.2020р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. здійснювалися дії щодо примусового виконання виконавчого листа №490/905/16-ц від 13.05.2019р., виданого Центральним районним судом м.Миколаєва, а саме: винесено постанови про арешт майна боржника (відомості про обтяження внесено до ДРРП та ДРОРМ), про арешт коштів боржника (направлено до банківських установ), про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні, про призначення суб`єкта оціночної діяльності; направлено запити до ПФУ, ДФС, МВС, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, банківських установ, Державної служби морського та річкового транспорту України, Управління Держпраці у Миколаївській області та інших установ, отримано на них відповіді; здійснено підготовчі дії для проведення електронних торгів тощо.

10.12.2020р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. у виконавчих провадженнях ВП №60824556 та ВП №60824794 прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з надходженням 10.12.2020р. письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документа.

01.04.2021р. до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. надійшли заяви приватного виконавця Куліченко Д.О. від 11.12.2020р. про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р.

01.04.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 та ВП №65021640 з примусового виконання постанов про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р. на користь приватного виконавця Куліченко Д.О. в сумі 11826,69 дол. США та в сумі 1935,07 грн. відповідно.

Згідно відміток приватного виконавця на виконавчих документах залишок нестягнутої суми основної винагороди складає 11602,93 дол. США (ВП №60824556) та 1935,07 грн. (ВП №60824794).

Не погоджуючись з правомірністю дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. щодо стягнення основної винагороди за постановами ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р., а також із законністю вказаних постанов про стягнення з боржника основної винагороди та постанов приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 та ВП №65021640 від 01.04.2021р., ОСОБА_1 оскаржила їх в судовому порядку.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції зазначив, що з аналізу положень частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» слідує, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі. Стягнення основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.

Відтак, за висновками суду першої інстанції, приймаючи спірні постанови від 06.12.2019р. про стягнення основної винагороди разом із постановами про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець Куліченко Д.О. діяв відповідно до вимог законодавства, а тому суд відмовив ОСОБА_1 в задоволенні вимог позову про визнання цих постанов протиправними. Однак, суд зазначив, що пред`являти спірні постанови від 06.12.2019р. у відповідача не було правових підстав, оскільки виконавчий документ, який став підставою для визначення суми основної винагороди, приватний виконавець Куліченко Д.О. повернув стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Повного фактичного виконання рішення суду та стягнення заборгованості, передбаченої у виконавчих документах, в повному обсязі в ході виконавчого провадження не відбулось.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2021р. ВП № 65021004 та ВП № 65021640, то скасовуючи вказані постанови суд першої інстанції виходив з того, що в судовому порядку скасовано постанови від 06.12.2019р. про стягнення основної винагороди, які стали підставою для відкриття зазначених виконавчих проваджень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону N1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Аналіз положень Закону №1404-VIII свідчить, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. Під час примусового виконання рішень приватний виконавець може вчиняти заходи, визначені у статті 10 Закону №1404-VIII. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

За правилами частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон № 1403-VIII).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Пунктом 19 Порядку №643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Аналізуючи положення Закону №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, та статті 31 Закону №1403-VIII, колегія суддів приходить до висновку, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

При цьому, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак, не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта в частині того, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і що винесення постанови про стягнення основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Водночас, право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі №580/3444/20 та від 03 червня 2021 року у справі №640/17286/20 та від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Отже, ураховуючи положення статті 31 Закону №1403-VIII та пункту 19 Порядку №643, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються із змістом безпосередньо постанов про стягнення основної винагороди від 06.12.2019р. ВП №60824556 та ВП №60824794, в яких зазначено: «Основна винагорода приватного виконавця буде стягнута з боржника у розмірі не більше 10% від суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Остаточний розмір основної винагороди приватного виконавця буде визначено під час розподілу стягнутих з боржника грошових коштів відповідно до положень статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми або після передачі майна за виконавчим документом.».

Посилання апелянта на положення частини другої статті 27 Закону №1404-VIII є помилковими, оскільки, ця норма Закону не регулює питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця. Такий розмір визначено пунктом 19 Порядку № 643.

У цій справі позивачем оскаржується постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди у випадку, коли виконавчий документ було повернено стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII. Так, указаною нормою передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Колегія суддів відзначає, що повернення виконавчого документа стягувачу за заявою останнього не є заходом примусового виконання рішення, за допомогою якого приватним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документа.

Як свідчать обставини справи, 06.12.2019р. приватний виконавець Куліченко Д.О. одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р., виніс постанови про стягнення з боржника основної винагороди і зазначив суму, що становить 10% від суми, що підлягає стягненню відповідно до виконавчого документа, що узгоджується з положеннями статті 31 Закону №1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643.

Відтак, приймаючи спірні постанови від 06.12.2019р. приватний виконавець діяв відповідно до вимог вищезазначених статей, тому в частині визнання цих постанов протиправними судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено.

При цьому, згідно відміток приватного виконавця Куліченко Д.О. на виконавчих документах постановах про стягнення основної винагороди від 06.12.2019р., надісланих на виконання приватному виконавцю ОСОБА_3 , залишок нестягнутої суми основної винагороди складає 11602,93 дол. США (ВП №60824556) та 1935,07 грн. (ВП №60824794).

З вказаного слідує, що в рамках виконавчих проваджень ВП №60824556 та ВП №60824794 від 06.12.2019р. приватним виконавцем Куліченко Д.О. стягнуто з боржника основну винагороду в розмірі 223,76 дол. США та 37,32 грн., що, за твердженнями позивача, становить 10% від суми фактично стягнутих коштів на користь стягувача.

Відповідно до пункту 22 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної норми Інструкції, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, п.20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в ст. 37 Закону №1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відтак, при стягненні основної винагороди відповідно до ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми основної винагороди або ж стягнення її без реального виконання рішення суду.

В матеріалах справи містяться копії виконавчих листів №490/905/16-ц від 13.05.2019р., виданих Центральним районним судом м. Миколаєва, в яких приватним виконавцем Куліченком Д.О. зроблено відмітку, що: залишок нестягнутої суми за виконавчим документом про стягнення заборгованості за договором кредиту складає 116 029,24 дол. США, стягнуто основної винагороди 6019,32 грн. (ВП №60824556); залишок нестягнутої суми за виконавчим документом про стягнення судового збору складає 19350,76 грн., стягнуто основної винагороди 37,32 грн. (ВП №60824794).

Зазначене у сукупності дає колегії суддів підстави для висновку, що за вчинення виконавчих дій, які призвели до часткового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №490/905/16-ц, приватний виконавець Куліченко Д.О. отримав винагороду, яка відповідно до фактично стягнутої суми склала 10%.

Суд наголошує, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди у розумінні Закону №1404-VIII є виконавчим документом і відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 цього Закону підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вже зазначалося колегією суддів, 01.04.2021р. до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. надійшли заяви приватного виконавця Куліченко Д.О. від 11.12.2020р. про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. в сумі 11602,93 дол. США та ВП №60824794 від 06.12.2019р. в сумі 1935,07 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що пред`являти спірні постанови від 06.12.2019 у приватного виконавця Куліченко Д.О. не було правових підстав, оскільки в рамках зазначених виконавчих проваджень ним стягнуто з боржника основну винагороду в розмірі 223,76 дол. США та 37,32 грн. відповідно, що становить 10% від суми фактично стягнутих коштів на користь стягувача.

А відтак, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. щодо пред`явлення до виконання постанов про стягнення основної винагороди з ОСОБА_1 від 06.12.2019р. ВП №60824556 та ВП №60824794, а також скасовано вказані постанови як такі, що не підлягають виконанню.

На підставі заяв приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 11.12.2020р. та долучених до них постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. 01.04.2021р. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 та ВП №65021640.

В той же час, визначена приватним виконавцем Куліченком Д.О. сума основної винагороди не узгоджується з фактично вчиненими діями останнього в рамках виконавчих проваджень ВП №60824556 та ВП №60824794, адже з матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем Куліченком Д.О. було стягнуто з ОСОБА_1 лише 2237,67 дол. США заборгованості за договором кредиту та 373,19 грн. заборгованості по сплаті судового збору і з цих сум приватний виконавець вже отримав суму основної винагороди.

Зважаючи на те, що постанова про стягнення основної винагороди підлягає примусовому виконанню і визначена у ній сума не є винагородою приватного виконавця, яка має бути гарантовано стягнута, оскільки залежить від суми, що була фактично стягнута, то розрахунок винагороди приватного виконавця повинен бути здійснений тим приватним виконавцем, який відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення основної винагороди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при відкритті 01.04.2021р. виконавчих проваджень ВП №65021004 та ВП №65021640 приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. діяла у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім того колегія суддів зауважує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Оскільки суд в цій справі дійшов висновку про протиправність дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. щодо пред`явлення до виконання постанов про стягнення основної винагороди з ОСОБА_1 від 06.12.2019р. ВП №60824556 та ВП №60824794, тому належним та таким, що призведе до відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах та унеможливить необхідність повторного звернення до суду за захистом своїх прав, буде такий спосіб захисту прав позивача як скасування в судовому порядку постанов приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. від 01.04.2021р. про відкриття виконавчого провадження ВП №65021004 та ВП №65021640.

Що ж до посилань апелянта на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з вимогами про скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р. колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З вказаної норми слідує, що відлік строку на оскарження постанови державного виконавця розпочинається не з для отримання учасником виконавчого провадження копії відповідної постанови, а з дня, коли такий учасник дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів такою постановою.

Зазначаючи про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого до п.1 ч.2 ст.287 КАС України, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. відлік десятиденного строку звернення до суду щодо оскарження постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р. пов`язує з днем отримання позивачем копій вказаних постанов - 21.12.2019р.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки, як вже зазначалося, винесення постанови про стягнення основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. Водночас, право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

З вказаного слідує, що про порушення своїх прав спірними постановами про стягнення з боржника основної винагороди ОСОБА_1 дізналася після повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» та пред`явлення приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. постанов про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60824556 від 06.12.2019р. та ВП №60824794 від 06.12.2019р. до виконання, як виконавчих документів, в яких сума основної винагороди приватного виконавця розрахована з порушенням чинного законодавства, а належна сума вже була сплачена ОСОБА_1 відповідачу.

В поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 зазначала, що вона оскаржує постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 06.12.2019р., які приватним виконавцем Куліченком Д.О. 01.04.2021р. пред`явлено до виконання приватного виконавцю Довгань В.В., тобто в частині стягнення з боржника залишку нестягнутої приватним виконавцем ОСОБА_4 залишку основної винагороди.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, визнав обґрунтованими такі доводи ОСОБА_1 та ухвалою від 02.06.2021р. поновив позивачу строк звернення до суду.

А відтак, за вказаних обставин, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та, у зв`язку з цим, щодо застосування наслідків такого пропуску, передбачених КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги є не суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення від 03.06.2021р. колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 вересня 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук