Справа № 640/909/21
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Київ № 640/909/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Афганістану ОСОБА_1 (надалі також -позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (надалі також - ДМС України, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №433-20 від 27.11.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМС України прийняти нове рішення, яким визнати повивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно д вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 21.01.2021 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем та третьою особою формально та безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.03.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив суд у задоволенні позову відмовити, що посилання заявника щодо переслідувань носять загальних характер, а нових причин щодо необхідності визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не було надано.

Відповідно до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

22.10.2019 громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком розгляду вказаної заяви третьою особою складено висновок від 19.10.2020 щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ДМС України прийнято рішення від 27.11.2020 №430-20 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про що позивачу стало відомо з повідомлення від 16.12.2020 №312.

Не погоджуючись з рішенням ДМС України № 430-20 від 27.11.2020, позивач оскаржує його у судовому порядку.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (надалі також - Закон №3671- VI).

Згідно п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI).

У відповідності до ч.1 ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із ч.5 ст.5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз вищевикладених норм дає суду підстави дійти до висновку, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у разі:

- заявник видає себе за іншу особу;

- заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, судом встановлено, що позивачу раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2019 у справі №826/13277/16, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019, відмовлено у визнанні протиправним та скасуванні рішення Державної міграційної служби України №363-16 від 14.07.2016 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням положень суд приходить до висновку, що відсутність обставин встановлених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI щодо позивача встановлено судовим рішенням в межах адміністративної справи №826/13277/16 та не потребують доказуванню при вирішенні даної адміністративної справи.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що і в заяві-анкеті і при співбесіді, причини звернення щодо надання захисту залишаються тими ж самим, як і вперше.

Так, 08.11.2019 під час співбесіди відповідачем встановлено, що позивач спочатку казав, що до нього приходили два чоловіка та просили видати за них його дочок, однак потім стверджував, що спочатку приходили дружини чоловіків, які хотіли сватати його дочок, як «других» дружин. Відповідач вказує на протиріччя такої інформації, оскільки згідно афганським етнічним традиціям, тому що таліби - на переслідування яких посилається позивач, належать переважно до етнічної групи пуштунів і мають дружин-пуштунок і не можуть надсилати своїх дружин для сватання. Дослідивши інформацію по країні походження позивача - Афганістан, можливе переслідування родичів тієї особи у разі її втечі, але жодної інформації щодо особистих переслідувань, або його дочок чи родини дружини, позивач не надав. Хоча підставою звернення щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту було саме неможливість повернення до ІРА, оскільки життя позивача знаходиться в небезпеці зі сторін двох людей, які хотіли взяти шлюб з його доньками.

Крім того із співбесіди 20.12.2019 на питання: «Чи були Ви коли небудь причетні до інцидентів із застосування фізичного насильства, які були пов`язані з вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо, у країні громадянської незалежності?», позивач зазначив, що не зазнав насильства у ІРА, навпаки мав гарне життя та хорошу роботу, однак зазнав морального насильства через хвилювання за дочок, оскільки відмовив у заміжжі своїх дочок з бойовиками-моджахедів, які потім приїжджали із зброєю і погрожували нам, тому позивач відправив своїх дочок до Пакистану, а потім до Канади, де проживає їхня старша дочка.

Таким чином нових обставин для набуття статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту позивач не повідомив.

Разом з тим, суд зазначає, що у ст.33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Європейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26.06.2013 «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЕС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно ст.35; країна, яка не є членом ЕС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно ст.38; заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Суд також враховує, що відповідно до п. (36, 40) Директиви Європейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26.06.2013, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЕС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він/вона не надасть серйозних доказів зворотного.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що у заяві-анкеті від 26.09.2019 позивачем не наведено достовірних нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернення до Афганістану, які б можливо було кваліфікувати, як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності.

В той же час, суд враховує складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, який підтверджений міжнародним товариством, однак, це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи наведене вище суд приходить до висновку, що рішення ДМС України №433-20 від 27.11.2020 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким, що прийнятий відповідачем-2 в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень.

Згідно положень ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 78, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог громадянина Афганістану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Позивач: Громадянина Афганістану ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9, код за )

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення КАС України.

Суддя І.В. Смолій