Справа № 320/11869/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Хмарській К.І.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Панченко Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування в частинні наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказу про звільнення з посади та поновлення на посаді з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП у м. Києві) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати в частині щодо ОСОБА_1 , наказ ГУ НП у м. Києві від 16.10.2020 року № 647, яким до заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві підполковника поліції ОСОБА_1 (0053186), накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади;

- визнати протиправним та скасувати в частині щодо ОСОБА_1 наказ ГУ НП у м. Києві від 30.10.2020 року № 896 о/с, яким відповідно до п. 3 (як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції призначено ОСОБА_1 старшим інспектором - черговим чергової частини штабу батальйону конвойної служби, без доступу до інформації з грифом секретності «таємно» з посадовим окладом 2600 гривень, установивши надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 45 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби в поліції звільнивши його з посади заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції;

- поновити позивача на посаді заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у місті Києві, з виплатою заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу на посаді заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у місті Києві, з урахуванням вислуги років, спеціального звання, премії та даної посади. розгляду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.08.2019 року ОСОБА_1 , згідно наказу №842/о/с ГУ НП у м. Києві, призначено на посаду заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві.

За фактом затримання заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції підполковника поліції ОСОБА_1 у кримінальному провадженні від 30.07.2020 року №0000621 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, 06.10.2020 року ГУ НП у м. Києві призначено службове розслідування.

04.10.2020 року Державним бюро розслідувань повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Згідно наказу ГУ НП України у м. Києві № 647 від 16.10.2020 року, за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про національну поліцію», пункту 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги працівника поліції та функціональних обов`язків, до заступника начальника слідчого відділу Дарницького УП підполковника поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади (далі по тексту - оскаржуваний наказ № 1).

Наказом ГУ НП у м. Києві № 896 о/с від 30.10.2020 року підполковника поліції ОСОБА_1 призначено старшим інспектором-черговим чергової частини штабу батальйону конвойної служби (далі по тексту - оскаржуваний наказ № 2).

Вважаючи протиправними оскаржувані накази, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виявлено та не надано доказів про вчинення позивачем будь-яких вчинків, яким можна надати відповідну оцінку на предмет підриву авторитету та репутації Національної поліції.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про Національну поліцію», який регулює правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

- забезпечення публічної безпеки і порядку;

- охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

- протидії злочинності;

- надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 18 зазначеного Закону поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом. (ч. 3 ст. 11 цього Закону).

Статтею 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку (ч. 4 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Статтею 12 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 Дисциплінарного статуту у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Частиною 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:

- зауваження;

- догана;

- сувора догана;

- попередження про неповну службову відповідність;

- пониження у спеціальному званні на один ступінь;

- звільнення з посади;

- звільнення із служби в поліції.

У відповідності до п. 3 ст. 22 Дисциплінарного статуту дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.

Звільнення зі служби в поліції є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни та є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Передумовою звільнення поліцейського за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, має бути грубе порушення службової дисципліни, встановлене внаслідок ретельного службового розслідування та підтверджене належним доказами.

Разом з тим, дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою (ч. 6 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 816/1218/16 від 03.04.2019 року, судам необхідно звертати увагу на підставу звільнення і надавати оцінку саме наявності або відсутності дисциплінарного проступку в рамках проведеного службового розслідування, а також доказам на їх підтвердження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваному наказі №1, зазначено, що «під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні заступник начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції підполковник поліції ОСОБА_1 не дотримавшись функціональних обов`язків, неналежним чином координував діяльність підлеглого, направлену на швидке, повне та об`єктивне розслідування кримінального правопорушення.

Зокрема, дисциплінарне стягнення у виді звільнення застосовано до нього за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про національну поліцію», пункту 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Присяги працівника поліції та функціональних обов`язків.

Разом з тим, відповідно до Функціональних обов`язків заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві підполковника поліції ОСОБА_2 , одним із обов`язків є:

- координування діяльності слідчого відділу щодо досудового розслідування кримінальних правопорушень з моменту внесення до ЄРДР відомостей про їх вчинення.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи у судовому засіданні, обставини, які слугували підставою для винесення оскаржуваного наказу №1 не підтвердилися, вплив ОСОБА_1 на хід досудового розслідування у межах кримінального провадження №0013095 від 19.11.2016 року спростовано показанням свідка та копією функціональних обов`язків заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві підполковника поліції ОСОБА_1 .

У свою чергу, ГУ НП у м. Києві, як суб`єктом владних повноважень, не надано інформації щодо часу, місця, способу, вчинення дисциплінарного проступку, його наслідків (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; посади, звання, прізвище, ім`я та по батькові, персональних даних підлеглого, якого ОСОБА_1 «неналежним чином координував».

Крім того, відповідачем не зазначено конкретного обсягу обов`язків позивача, за неналежне виконання яких його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Також, відповідачем не надано належних доказів «неділового спілкування» з громадянином Ш.

У свою чергу, рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №74/2021 від 31.03.2021 року ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, із застосуванням дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на зайняття адвокатською діяльністю.

Зокрема, у вказаному рішенні зазначено: «адвокат ОСОБА_3 взяв участь у конфіденційному співробітництві під час проведення оперативно-розшукових заходів та слідчих дій, використовуючи, при цьому статус адвоката у кримінальному провадженні №0010395, що є неприпустимим».

Доводами відповідача про кореспондування висновків Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області щодо обставин передачі ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 2000 доларів США не заслуговують на увагу суду, оскільки висновок дисциплінарного провадження Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області місить лише інформацію щодо обставин співробітництва ОСОБА_3 з оперативними підрозділами, використовуючи, при цьому статус адвоката.

Факт отримання чи неотримання ОСОБА_1 неправомірної вигоди встановлюється в рамках кримінального провадження від 30.07.2020 №0000621.

Таким чином, не встановивши вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, без наявності вироку, відповідачем передчасно прийнято рішення про накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення із займаної посади.

Крім того, доводи апелянта про те, що інформація про подію, яка стала підставою відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 набула широкого розголосу у засобах масової інформації, вказаний вчинок підриває авторитет і негативно впливає на імідж та репутацію Національної поліції України не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно з ст. 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Отже, у разі вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, перед накладенням дисциплінарного стягнення, з метою з`ясування всіх обставин вчинення такого проступку, наявності вини, керівник призначає службове розслідування, про що видає наказ.

При цьому, службове розслідування має встановити:

- наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування;

- наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Складові цього поняття тісно пов`язані з морально-етичними нормами.

Отже, вчинки, що дискредитують працівників поліції та власне органи Національної поліції, пов`язані насамперед з низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Так, під вчинками, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою, у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника, що мають бути доведені у визначеному порядку.

Як наголошено відповідачем, висновок про наявність в діях позивача вчинку, який слугував підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення був зроблений за результатами службового розслідування проведеного за фактом внесення відомостей до ЄРДР за №0000621 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України.

За фактом внесення відомостей до ЄРДР за №0000621 наказом ГУ НП у м. Києві від 06.10.2020 року призначено службове розслідування стосовно заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції підполковника поліції ОСОБА_1 та на період проведення службового розслідування відсторонено від посади та виконання службових обов`язків.

За результатами службового розслідування складено Висновок «Про результати службового розслідування за фактом внесення відомостей до ЄРДР за №0000621 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 ККУ», у якому рекомендовано застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Зокрема, у вищевказаному висновку зазначено про те, що 30.07.2020 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань внесено відомості до ЄРДР №0000621 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 ККУ.

04.10.2020 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 ККУ. Згідно тексту якої, ОСОБА_1 вимагав від громадянина ОСОБА_3 неправомірну вигоду в розмірі 3000 доларів США за вирішення питання перекваліфікації складу злочину у кримінальному провадження №0013095 зі ст. 289 КК України на ст. 190 КК України. Того ж дня працівники Територіального управління Державного бюро розслідувань затримали ОСОБА_1 , у гаманці останнього виявлено та вилучено 3000 доларів США. Зі слів ОСОБА_5 , якому доручено розслідування кримінального провадження №0013095, про факт вимагання ОСОБА_1 грошей не обізнаний, у зговір з ним не вступав. Зі слів ОСОБА_1 , будь-якої неправомірної вигоди не вимагав та не отримував.

Під час розгляду даної справи враховується, що службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою (ч. 6 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Досліджуючи матеріали особової справи ОСОБА_1 , судом встановлено, що ОСОБА_1 за час роботи в органах внутрішніх справ зарекомендував себе з позитивної сторони. Вказане підтверджується службовими характеристиками, поданнями, відгуками, довідками, атестаційними листами та нагородними листами.

Із послужного списку №21-104723 вбачається, що до ОСОБА_1 за період з 14.05.2020 року по 03.07.2020 року неодноразово застосувалися нагороди та заохочення, зокрема на підставі наказу НПУ №710о/с від 03.07.2020 його нагороджено медаллю « 15 років сумлінної служби».

Разом з тим, у висновку службового розслідування не зазначено про наявність, пом`якшуючих обставин, не надано об`єктивної оцінки особі позивача. Натомість, зазначено про вчинки, які свідчать про порушення дисципліни, однак при цьому ці вчинки стосуються виключно їх кваліфікації на предмет наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження, яке і стало підставою для службового розслідування.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що піж час проведення службового розслідування, за наявності ознак кримінального правопорушення, у разі прийняття рішення про звільнення зі служби, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, обов`язково повинні бути встановлені інші порушення дисципліни, відмінні від тих, які інкримінуються в рамках кримінального провадження.

Натомість, при розгляді даної адміністративної справи будь-яких інших порушень дисципліни, ніж тих, які розслідуються в рамках кримінального провадження стосовно позивача, встановлено не було.

Так, в оскаржуваному наказі № 1 про накладення дисциплінарного стягнення прямо зазначається про порушення дисципліни ОСОБА_1 , які призвели до скоєння ним кримінального правопорушення.

У свою чергу, посилання відповідача на «широкий розголос», не можуть слугувати підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з Національної поліції України, оскільки при визначенні порушення дисципліни поліцейськими необхідно з`ясовувати характер проступку.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 19.03.2020 у справі №360/3545/18 та від 29.04.2020 у справі №820/5543/17.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що відповідачем не надано належних доказів, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 вчинив будь-які інші вчинки, яким можна було б надати відповідну оцінку на предмет підриву авторитету та репутації Національної поліції, а вирок про доведеність вини позивача відсутній.

Отже, звільнення поліцейського на підставі не доведених фактів не досягає зазначеної мети, а саме порушення поліцейським правових актів, які б могли слугувати підставою для вирішення питання про наявність у діях поліцейського ознак дисциплінарного проступку.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуваний наказ ГУ НП у місті Києві від 16.10.2020 року № 647, яким до заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НП у місті Києві підполковника поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що підлягають задоволенню вимоги позивача про поновлення його на посаді заступника начальника слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та скасування оскаржуваного наказу від 30.10.2020 №896 о/с, яким підполковника поліції ОСОБА_1 призначено старшим інспектором - черговим чергової частини штабу батальйону конвойної служби, як похідні вимоги.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі по тексту - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно частини 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії»(Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (п. 55 рішення Суду у справі проти Швейцарії від 25.03.1998 р. (Reports of Judgments and Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (п. 39 рішення Суду у справі .G. and Others проти Болгарії від 24 квітня 2008 року (справа № 1365/07)).

Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (п. 46 рішення Суду у справі .G. and J.H. проти Сполученого Королівства (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 21.09.2021 року