Справа № 640/20711/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2021 року м. Київ № 640/20711/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16)
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:.
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі по тексту також відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення та невиплати ОСОБА_1 з 18 березня 2014 року по 05 червня 2016 року в період проходження ним військової служби за контрактом основного розміру пенсії, а також щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 05 червня 2016 року основного розміру його пенсії у максимальному розмірі;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві невідкладно нарахувати і виплатити ОСОБА_1 основний розмір його пенсії в період з 18 березня 2014 року по 05 червня 2016 року, тобто за період проходження ним військової служби за контрактом, а також невідкладно нарахувати і виплатити ОСОБА_1 основний розмір його пенсії у максимальному розмірі з 05 червня 2016 року, а також здійснювати у подальшому нарахування та виплату ОСОБА_1 основний розмір його пенсії у максимальному розмірі з урахуванням змін у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року;

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо надання ОСОБА_1 в порушення вимог частини 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР та без врахуванням вимог положень статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-12 відповіді на його звернення від 09 липня 2020 року заступником начальника Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві Бойко Оленою Юріївною за вих. №18308-18502/Д-02/8-2600/20 від 14 серпня 2020 року замість першого керівника цього управління, а саме начальника Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві надати ОСОБА_1 письмові вибачення щодо порушення цим управлінням відносно нього при наданні йому відповіді на його звернення від 09 липня 2020 року вимог частини 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР та без врахуванням вимог положень статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-12.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач протиправно зупинив виплату пенсії позивачу, оскільки позивача повторно прийнято на військову службу за контрактом в особливий період, а тому виплата пенсії йому не повинна припинятись на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення зі служби. Також, позивач зазначив, що зміна максимального розміру пенсії, що відбулась у частині 2 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» вже після призначення пенсії, не є підставою для зменшення розміру призначеної пенсії під час відновлення виплати пенсії з 05 червня 2016 року. Однак, відповідачем всупереч наведеного, при здійсненні перерахунку пенсії позивача застосовано норми, які регулюють питання призначення пенсії, а не її перерахунок.

Додатково позивач стверджував про порушення відповідачем порядку розгляду його звернення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки припинення виплати пенсії було спричинене повторним прийняттям позивача на військову службу. На думку представника відповідача, не вбачається відповідність умов прийняття позивача на військову службу за контрактом з 18 березня 2014 року вимогам частини 3 статті 2 Закону (в редакції Закону, що діяв до 07 січня 2017 року), а тому відсутні підстави щодо виплати пенсії з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року.

З огляду на викладене вище, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

При цьому, суд враховує клопотання позивача про прискорення розгляду та вирішення даної справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з 24 жовтня 2009 року є пенсіонером Служби безпеки України та отримував у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсію за вислугу років (пенсійна справа №).

18 березня 2014 року на підставі наказу Голови Служби безпеки України №427-ос позивача прийнято на військову службу в Службу безпеки України.

В подальшому, 02 червня 2016 року відповідно до наказу начальника Центру Служби безпеки України №60-ос на підставі наказу Голови Служби безпеки України від 07 травня 2016 року №564-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу СБ України у зв`язку із закінченням строку контракту служби в органах СБ України.

У період з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року пенсійним органом припинено виплату пенсії позивача та лише 05 червня 2016 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві відновило виплату пенсії з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення ОСОБА_1 .

З наявних матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2020 року позивач звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою, в якій, зокрема, просив провести службове розслідування стосовно припинення йому виплати пенсії у період проходження ним служби в органах СБ України за контрактом та обмеження з 05 червня 2016 року виплати відновленої пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

За результатами розгляду звернення позивача Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 14 серпня 2020 року №18308-18502/Д-02/8-2600/20 повідомило позивачу, що оскільки з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 та з довідки Шевченківського районного в місті Києві військового комісаріату не вбачається відповідність умов прийняття позивача на військову службу за контрактом з 18 березня 2014 року вимогам частини 3 статті 2 Закону (в редакції Закону, що діяла до 07 січня 2017 року), підстави для виплати пенсії з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року відсутні.

Також зазначено, що з 05 червня 2016 року пенсія позивача виплачується з урахуванням обмеження максимального розміру, а перевіркою пенсійної справи встановлено, що пенсія визначена і виплачується відповідно до норм чинного законодавства; заборгованості не виявлено.

Незгода позивача із діями відповідача щодо припинення виплати пенсії та обмеження розміру виплати такої пенсії зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до частини третьої статті 2 Закону № 2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

В абзаці одинадцятому статті 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з абзацом п`ятим статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У відповідності до частини першої статті 4 Закону № 2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Отже, за змістом наведених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Так, 17.03.2014 виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу, він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17.03.2014 № 1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18.03.2014.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18.03.2014 в Україні, відповідно до абзацу одинадцятого статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу четвертого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав особливий період.

Висновки суду щодо дії особливого періоду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 23.09.2020 у справі № 810/4097/16 та від 19.11.2019 у справі № 812/452/17.

З урахуванням вказаного суд приходить до висновку, що позивач прийнятий на службу за контрактом в органи цивільного захисту під час дії особливого періоду.

Таким чином, оскільки позивачем укладався контракт під час особливого періоду, то на нього поширюється дія частини третьої статті 2 Закону №2262-ХІІ.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Враховуючи те, що прийняття позивача на службу цивільного захисту в особливий період не спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, у позивача був відсутній обов`язок повідомлення пенсійного органу про прийняття на службу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність припинення виплати позивачу пенсії у період з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року та необхідність виплати ОСОБА_1 пенсії за вказаний період.

В частині вимог позивача стосовно обмеження виплати пенсії з 05 червня 2016 року максимальним розміром, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі є Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.

Статтею 10 Закону №2262-ХІІ встановлено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 2 Закону України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих), зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Цим же Законом викладено у новій редакції частину п`яту статті 43 Закону №2262-ХІІ, якою встановлено максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» , який набрав чинності з 01 січня 2016 (зі змінами, внесеними згідно з Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», було доповнено частину 5 статті 43 Закону №2262-ХІІ наступним положенням: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Отже, у період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2017 року діяло обмеження максимального розміру пенсії в сумі 10 740,00 грн. відповідно до Закону № 911-VIII.

З урахуванням встановленого на 2018 рік розміру прожиткового мінімуму на одну особу для осіб, які втратили працездатність, згідно з Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» максимальний розмір пенсії з 01 січня 2018 року склав 13 730, 00 грн.

У той же час, згідно з пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 №911-VIII дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Це означає, що зазначені положення Закону щодо обмеження максимальним розміром пенсії не можуть застосовуватись до позивача, оскільки пенсію йому було призначено з 2009 року, а не з 01 січня 2016 року.

Крім того, Конституційним Судом України неодноразово визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення законодавства, якими був обмежений максимальний розмір пенсії. Внесення в подальшому змін до Закону шляхом зазначення іншого часового періоду, протягом якого діють обмеження максимального розміру пенсії, по суті суперечить висновкам Конституційного Суду, оскільки вирішальне значення має не період дії обмеження, а сам факт протиправного обмеження права особи на отримання пенсії у належному розмірі.

Як зазначає Верховний Суд у постановах від 06 листопада 2018 у справі № 522/3093/17, від 16 жовтня 2018 у справі № 522/16882/17 та від 03 жовтня 2018 у справі № 753/1216917 зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, самі по собі не створюють підстав для вказаного обмеження.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій щодо обмеження належної позивачеві пенсії максимальним розміром під час відновлення виплати пенсії з 05 червня 2016 року, підлягають задоволенню та, як наслідок, задоволенню також підлягають позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача та її виплату з 05 червня 2016 року без обмеження максимального розміру.

При цьому, вимоги стосовно зобов`язання відповідача здійснювати виплату пенсії без обмеження максимальним розміром в подальшому не підлягають задоволенню, оскільки є вимогами заявленими на майбутнє.

Щодо вимоги позивача, яка стосується порядку розгляду його заяви від 09 липня 2020 року, суд враховує наступне.

Так, порядок розгляду заяв (клопотань) визначений статтею 15 Закону України «Про звернення громадян».

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто (частини 1, 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян»).

Позивач стверджує, що є інвалідом війни внаслідок війни 3 групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 а відтак його звернення повинно розглядатися першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Вказаним посвідченням підтверджується, що позивач є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Вимогами частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що Ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

При цьому, Кабінетом Міністрів України постановою від 12 травня 1994 року № 302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення № 302).

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Згідно з пункту 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відтак, видане посвідчення є підтвердженням статусу та виключно за умови його пред`явлення можливим є надання пільг та/або компенсації, які визначені нормами чинного законодавства.

В той же час, як вбачається зі змісту звернення позивача від 09 липня 2020 року, позивачем не долучено до його заяви копії посвідчення, яке б підтверджувало факт того, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи.

З урахуванням того, що при зверненні до відповідача позивачем не підтверджено свій статус відповідним посвідченням, на думку суду, підстави для задоволення вимог в даній частині відсутні.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Керуючись ст.ст. 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року в період проходження ним військової служби за контрактом.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 основний розмір його пенсії в період з 18 березня 2014 року по 04 червня 2016 року, тобто за період проходження ним військової служби за контрактом.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з обмеженням її максимального розміру, починаючи з 05 червня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 05 червня 2016 року, без обмеження максимальним розміром із врахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя А.Б. Федорчук