Справа № 620/3570/21
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3570/21 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Собківа Я.М. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправними дії Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 28.03.2020 року;

- зобов`язати Чернігівський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 28.03.2020 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 28.03.2016 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а період з 01.03.2018 року по 28.03.2020 року - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач - Чернігівський зональний відділ Військової служби правопорядку звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

13 серпня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 35612 від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у межах спірних правовідносин безпідставно оминув норми абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року), не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по листопад 2018 року, отже нарахування ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення в період з 28.03.2016 року по 28.03.2020 року не свідчить про належне та у повному обсязі виконання відповідачем свого обов`язку, передбаченого Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078 в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період.

Разом з тим, розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до частини 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно частини 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Положеннями статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами частини 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

У постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 522/10140/17 Верховний Суд підкреслив, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України (зміст яких фактично не змінився після 15 грудня 2017 року), мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексу адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Як було встановлено судом, за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з протиправним невиконанням відповідачем рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року по справі №620/210/20 (залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020 року).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 19.04.2016 року по 28.03.2020 року проходив військову службу у Зональному відділі, що підтверджується відповідними наказами (а.с. 27, 28).

У зв`язку з тим, що у період проходження військової служби з 28.03.2016 року по 30.11.2018 року індексація грошових доходів ОСОБА_1 відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року у справі №620/2227/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано Зональний відділ нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 30.11.2018 року (а.с. 9-14).

На виконання рішення суду відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період, застосувавши при її розрахунку як базовий місяць квітень 2016 року, також відповідачем в період з березня 2018 року по 28.03.2020 здійснювалась нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення із застосуванням як базового місяця березня 2018 року (а.с. 30). Вважаючи, що відповідач не вірно визначив місяць, з якого здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, тобто відповідачем невірно виконано рішення суду у справі № 620/2227/20 ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів уважає, що обраний позивачем спосіб захисту, не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17.

Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 22.08.2019 року у справі №522/10140/17, відповідно до яких вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Як уже було неодноразово підкреслено вище, зі змісту предмету спору у цій справі вбачається, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення.

Отже, хоча ОСОБА_1 у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнати протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 28.03.2016 року по 28.03.2020 року, з урахуванням інших (ніж це було зроблено при нарахуванні відповідачем) базових місяців, проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що, в силу вже згаданих приписів статей 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушено його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Ураховуючи наведене, колегія суддів встановила, що даний спір не являється публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в справі закривається, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки спірні правовідносини стосуються невиконання рішення суду, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження - закриттю, оскільки такий спір не може бути вирішений в жодній юрисдикції, що помилково було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку підлягає частковому задоволенню, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року - скасуванню, провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 238, 239, 311, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року - скасувати.

Провадження у справі № 620/3570/21 за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.М.Собків

Л.Т.Черпіцька

Повний текст рішення складений 21 вересня 2021 року.