Справа № 440/2406/21
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/2406/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції в Одеській області , Державної екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції в Одеській області , Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про про стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9642,71 грн та стягнення компенсації за не використаний день щорічної відпустки в сумі 1410,88 грн та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 19.12.2020 по день постановляння рішення.

Ухвалою суду від 23 березня 2021 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків (т.1 а.с.40).

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали, 30 березня 2021 року позивачем до суду надано докази сплати судового збору в сумі 908 грн. та 14 квітня 2021 року подано заяву про поновлення строку звернення до суду ( а.с.53).

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

12 травня 2021 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з Державної екологічної інспекції в Одеській області на користь ОСОБА_1 8465,28 грн компенсації за 6 днів не використаної щорічної відпустки та середній заробіток за весь період затримки розрахунку, з 19.12.2020 по день постановлення рішення, мотивуючи тим, що вона має право на компенсацію за невикористані нею 6 днів щорічної відпустки, а саме: 1 день основної та 5 днів додаткової відпустки (а.с. 61-63).

18 травня 2021 року 07.06.2021 року від представника Державної екологічної інспекції в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачу було виплачено усі грошові суми передбачені чинним законодавством, також вказує, що позивача було звільнено відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Відповідно до п.1 ч.5 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні провадяться протягом семи днів з дня звільнення. Окрім цього, зазначає, що позивач додаючи до позовної заяви 11 документів, стверджував, що їх оригінали знаходяться у відповідача, проте, паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка повинні знаходитися у позивача. Вказує, що позивачем подані документи до позовної заяви з грубим порушенням норм процесуального права та не можуть бути прийняті судом як такі, що є недопустимі, неналежні та недостатні, оскільки в них не міститься ні підпису, ні печатки установи, яка її видала, а підпис позивача із зазначенням дати не підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу. Повідомляє, що Державна екологічна інспекція в Одеській області перебуває в стані припинення (а.с.68-71).

24 травня 2021 року від позивача надійшла відповідь на позовну заяву, в якій зазначає, що засвідчення копії документа написом «Згідно з оригіналом» та підпис з датою позивача є засвідченням належним чином, який передбачений ст.94 КАС України. Також вказує, що у відзиві на позовну заяву Інспекція не зазначила про недотримання нею порядку під час отримання доказів доданих до позовної заяви, отже докази є достовірними.

15 червня 2021 року від позивача надійшло клопотання про залучення в якості другого відповідача Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), яка є правонаступником Державної екологічної інспекції в Одеській області.

Ухвалою суду 15 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області).

12 липня 2021 року до суду від відповідача Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем до позовної заяви додано виписку з Приват 2, із записом «Згідно з оригіналом» та підписом та датою, що не можна вважати належним доказом, оскільки він не містить жодних ознак офіційного документу, також з порушення норм процесуального права додані до позовної заяви і інші документи. Звертає увагу суду на відсутність жодних доказів, які б підтверджували стаж державної служби. Наполягає на правомірності нарахування та виплати компенсації усіх невикористаних позивачем днів щорічної та додаткової відпустки та на тому, що з позивачем проведено розрахунок в строк відповідно до п.1 ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу». Окрім цього, вказує, що позивач не заявив вимоги, щодо визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, чим вибрав невідповідний спосіб захисту.

20 липня 2021 року надійшла відповідь на відзив Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), в якій позивач вказує, що копії документів доданих до позовної заяви засвідчила належним чином, що стаж державної служби рахується з дня публічного складання Присяги державного службовця, запис про прийняття присяги робиться в трудовій книжці, а тому до позовної заяви додано копію трудової книжки та табелі обліку робочого часу. Вказує, що наказ про її звільнення виданий 17.12.2020, під час перебування позивача на робочому місці, отже, застосування ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу» Державної екологічної інспекції в Одеській області є безпідставним.

Ухвалою суду 27 липня 2021 року витребувано від Державної екологічної інспекції в Одеській області належним чином завірені копії доказів проведення повного, своєчасного розрахунку з ОСОБА_1

17 серпня 2021 року на виконання ухвали суду від 27 липня 2021 року до суду надійшли копії витребуваних документів.

26 серпня 2021 року протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 14 вересня 2021 року.

14 вересня 2021 року у судове засідання учасники справи не з`явилися, позивач надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Враховуючи положення пункту 10 частини першої статті 4, частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

В першу чергу необхідно зазначити, що в прохальній частині позову позивач просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної екологічної інспекції в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за не використані дні щорічної основної та додаткової відпустки та середній заробіток за весь період затримки розрахунку, з 19.12.2020 по день постановляння рішення.

Натомість, як в уточненій позовній заяві, так і у відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що Державною екологічною інспекцією в Одеській області було не нараховано та не виплачено компенсацію за 1 день основної щорічної відпустки та 5 днів не використаної щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби.

Судом встановлено.

З 06 листопада 2019 року ОСОБА_1 працювала в Державній екологічній інспекції в Одеській області на посаді категорії «Б» - завідувач сектору забезпечення діяльності інспекції, 03.02.2020 переведена на рівнозначну посаду начальника відділу правового забезпечення Державної екологічної інспекції в Одеській області ( а.с.12).

18 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу правового забезпечення Державної екологічної інспекції в Одеській області у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції в Одеській області як юридичної особи публічного права, відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України « Про державну службу» ( а.с.12).

Позивачу в період проходження служби в Державній екологічній інспекції України в Одеській області надавались наступні відпустки:

- наказом Державної екологічної інспекції в Одеській області №1163-в надано 12 календарних дні відпустки за робочий період з 06.11.2019 по 25.03.2020;

- наказом Державної екологічної інспекції в Одеській області №198-в надано 17 календарних днів відпустки та 2 календарних дні за стаж державної служби за 2020 рік.

Таким чином, ОСОБА_2 за період роботи в Державній екологічній інспекції в Одеській області з 06.11.2019 року по дату звільнення 18 грудня 2020 року використала 27 днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 2 дні додаткової відпустки.

Наказом Державної екологічної в Одесікій області №334-Щ від 17.12.2020 виплачено компенсацію за невикористану частини відпустки тривалістю 7 календарних днів.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо повязані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України «Про державну службу» гарантовано державним службовцям право на щорічну відпустку.

Пунктом 5 ч.1 ст.7 Закону №889-VII визначено, що державний службовець має право на відпустки відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 57 Закону №889-VII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівників йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

На дату звільнення, а саме 18.12.2020 року стаж державної служби ОСОБА_1 складав 8 років 5 місяців 14 днів, з них в Державній екологічній інспекції в Одеській області - 1 рік 1 місяць 12 днів.

Як зазначалося вище, державному службовцю надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, таким чином за кожен місяць роботи надається 2,5 дні відпустки ( 30/12), отже пропрацював 1 рік 1 місяць 12 днів, ОСОБА_1 набула право на 33 дні щорічної додаткової відпустки.

Статтею 58 Закону №889-VII передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п.2 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 270 (далі Порядок №270) державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день.

Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік.

Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Згідно з п.3 Порядку №270 додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби.

Відповідно до п.4 Порядку №270 додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

У перший рік державної служби в державному органі державному службовцю, який має стаж такої служби понад п`ять років, додаткова відпустка надається після закінчення шести місяців безперервної служби в цьому органі, якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до запису в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 04 липня 2012 року була призначена на посаду головного спеціаліста відділу правової роботи, правової освіти та державної реєстрації нормативно-правових актів Головного управління юстиції у Полтавській області та 04 липня 2012 року склала присягу державного службовця, після чого безперервно працювала по посадах державної служби, таким чином на момент звільнення з посади начальника відділу правового забезпечення Державної екологічної інспекції в Одеській області 18 грудня 2020 року, ОСОБА_1 мала стаж державної служби 8 років 5 місяців 14 днів.

Таким чином, оскільки стаж роботи позивача державній службі станом на 04 липня 2020 року складав 08 років 00 місяців 00 днів, з цієї дати у позивача виникло право на додаткову відпустку як державному службовцю, який має стаж державної служби понад п`ять років та її тривалість відповідно до п.2 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 р. № 270 становить 4 календарні дні.

Таким чином, позивач помилково вважає, що він набув право на 5 днів додаткової відпустки за стаж державної служби понад п`ять років.

Отже, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 станом на 18.12.2020 року набула право на 33 дні щорічної основної відпустки та 4 дні додаткової відпустки. Всього 37 днів.

ОСОБА_1 реалізовано право на 27 днів щорічної основної оплачуваної відпустки та на 2 дні додаткової відпустки. Виплачено компенсацію за 7 днів невикористаної відпустки. Всього 36 днів.

Вказана обставина фактично є свідченням того, що позивач повністю не реалізував своє право на вказані відпустки, оскільки залишився невикористаний та некомпенсований один день відпустки.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до чч. 1, 4 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Зазначена норма ч.ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП кореспондується із положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки".

Відповідно до п.9 Порядку №270 за бажанням державного службовця у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку в році звільнення з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Згідно з п.10 Порядку за бажанням державного службовця додаткова відпустка або її частина може бути замінена грошовою компенсацією.

Таким чином, чинне законодавство пов`язує виплату вказаних сум грошових компенсацій зі звільненням працівника.

Отже, суд вважає, що у Державної екологічної інспекції в Одеській області є обов`язок повністю розрахуватися з позивачем в разі звільнення, а саме компенсувати 1 день невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки.

При цьому суд зазначає, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції в Одеській області про стягнення компенсації за неповно невикористану щорічну основну оплачувану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності Державної екологічної інспекції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористантй день щорічної основної відпустки тривалістю 1 календарний день

- зобов`язання Державної екологічної інспекції в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаний календарний день відпустки.

При цьому суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, з 19.12.2020 по день постановлення рішення, зважаючи на наступне.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вже встановлено судом, у день звільнення позивача зі служби відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме компенсацію за невикористаний днень основної відпустки.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у статтях116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 р. (справа №825/598/17).

При цьому, суд звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. (справа № 21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначеніст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень с.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час винесення рішення суду, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу суми компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки.

Таким чином, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Державної екологічної інспекції в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаний день щорічної основної відпустки.

При цьому, грошового розміру таких сум судом не визначено.

В той же час, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17 (постанова від 20 травня 2020 року).

Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має зокрема встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

При цьому, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Водночас, суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що фактичного розрахунку з виплатою всіх належних позивачеві сум відповідачем станом на час розгляду справи не відбулося, суд вважає передчасними позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, з 19.12.2020 по день постановлення рішення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов задовольнити частково.

Оскільки позивач за подання адміністративного позову сплатив судовий збір у сумі 908,00 грн (а.с.5), при цьому позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 454,00 грн.

Керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Державної екологічної інспекції в Одеській області (просп. Шевченка, 12, м.Одеса, 65058, ), Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) (проспект Шевченка,12, м.Одеса, 65058, код ЄРДПОУ 43879780) про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за період затримки розрахунку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаний день щорічної основної відпустки.

Зобов`язати Державну екологічну інспекцію в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористаний день щорічної основної відпустки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко