Справа № 160/14798/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши у письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича про визнання дій протиправними та стягнення коштів, -
26.08.2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (далі відповідач), в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 09.09.2021 року, просить:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (посвідчення № 0307 від 26 лютого 2019 року) щодо стягнення суми основної винагороди у розмірі 10 080,25 грн. з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рамках виконавчого провадження № 66324187;
- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (посвідчення № 0307 від 26 лютого 2019 року) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму основної винагороди у розмірі 10 080,25 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання призначено на 23.09.2021 року.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з ч.4 ст.287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
22.09.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначив, що позивач зазначає про сплату ним безпосередньо стягувачу 09.08.2021 року коштів у розмірі 100 802,50 грн. та додає копію платіжного дорученням 1406 про сплату вказаної суми коштів. При цьому, заява представника боржника від 11.08.2021 року, до якої додано вказане платіжне доручення, була отримана 12.08.2021 року. Копія заяви стягувача від 12.08.2021 року № 17, в якій підтверджено сплату 09.08.2021 року боржником за виконавчим провадженням № 66324187 ФОП ОСОБА_1 в межах процедури виконавчого провадження безпосередньо на рахунок ОК «ЖБК №214» коштів у розмірі 100 802,50 грн., надійшла на електронну пошту відповідача 13.08.2021 року. З урахуванням вищевказаних заяв 13.08.2021 року кошти стягнуті з рахунку боржника були розподілені та перераховані. Того ж дня, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.
22.09.2021 року представником відповідача подано до суду засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 року.
23.09.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на приписи ч. 1, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2021 року у справі № 904/5943/19 відмовлено в задоволенні первісного позову ФОП ОСОБА_1 до ОК «ЖБК №214» про стягнення 96 000,00 грн. та в задоволенні зустрічного позову ОК «ЖБК №214» про визнання недійсним п. 6.4. договору.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2021 року у справі №904/5943/19 залишено без змін.

27.07.2021 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/5943/19 було задоволено заяву ОК «ЖБК №214» про поворот виконання рішення суду та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОК «Житлово-будівельний кооператив №214» сплачені відповідно до постанови Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2020 року у справі № 904/5943/19 кошти в сумі 100 802,50 грн.

28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/5943/19 винесено наказ про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив №214» сплачені відповідно до постанови Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2020 року у справі №904/5943/19 кошти в сумі 100802,50 грн.

30.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим Максимом Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66324187 з примусового виконання наказу №904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОК «Житлово-будівельний кооператив №214» коштів в сумі 100802,50 грн.

30.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим Максимом Олександровичем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №66324187 у розмірі 10080,25 грн. 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню.

09.08.2021 року на виконання вищевказаної ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 27.07.2021 року по справі № 904/5943/19, яка набрала законної сили 28.07.2021 року, ФОП ОСОБА_1 перерахувала суму, що підлягає стягненню, а саме 100 802,50 грн., на рахунок Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 214», що підтверджується платіжним дорученням № 1406 від 09.08.2021 року.

09.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим Максимом Олександровичем винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП №66324187.

Відповідно до меморіального ордеру від 12.08.2021 року №L0812Т1ЕІ7 з рахунку позивача було списано 73891,74 грн. на виконання наказу №904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області.

Згідно з платіжним дорученням від 13.08.2021 року №6507 на рахунок позивача було повернуто надмірно стягнуті кошти згідно наказу, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області, у розмірі 63511,49 грн.

Відповідно до розпорядження №66324187, наявного в матеріалах виконавчого провадження №66324187, приватним виконавцем було здійснено розподіл сум коштів, які надійшли 12.08.2021 року на рахунок обліку депозитних сум, а саме:

- 10080,25 грн. основна винагорода приватного виконавця згідно постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 30.07.2021 року ВП №66324187;

- 300,00 грн. компенсація витрат, понесених приватним виконавцем при виконанні виконавчого провадження №66324187 згідно постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.08.2021 року;

- 63511,49 грн. на користь боржника ОСОБА_1 , повернення надмірно стягнутих коштів згідно наказу, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/5943/19.

12.08.2021 року позивач через свого представника звернулась до приватного виконавця Селезньова Максима Олександровича із заявою про закінчення виконавчого провадження.

13.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим Максимом Олександровичем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження №66324187, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 300 грн.

З аналізу матеріалів виконавчого провадження №66324187, судом встановлено, що приватним виконавцем Селезньовим М.О. було стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 080,25 грн.

Не погоджуючись з діями приватного виконавця Селезньова Максима Олександровича щодо стягнення суми основної винагороди у розмірі 10080,25 грн., позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Згідно ст. 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частинами 1, 5 ст. 26 Закону №1404 встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції №512/5), вона розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 1, 3 Інструкції № 512/5).

Згідно ч. 1 та 2 статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом №2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018 року).

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що в свою чергу має наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.

Законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) саме за вчинення певних виконавчих дій протягом усього часу тривалості виконавчого провадження, яке призвело до реального стягнення коштів на користь стягувача з боржника.

Тоді як сума виконавчого збору (основної винагороди) у розмірі 10 відсотків визначається з можливістю подальшого стягнення виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження.

Визначення розміру виконавчого збору чи основної винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання виконавчого документа.

Водночас право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

У постановах Верховного Суду від 03 .03.2020 року у справі № 260/801/19, від 10.09.2020 року у справі № 120/1417/20-а, від 28.10.2020 року у справі №640/13697/19, від 04.08.2020 у справі № 200/13920/19-а, від 21.01.2021 у справі №160/5321/20 та від 27.04.2021 у справі № 580/3444/20 сформовано правову позицію, відповідно до якої за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Вказані висновки Верховного Суду ґрунтуються на системному тлумаченні приписів частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», згідно з якими розмір основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, зазначеної у виконавчому документі.

Відтак, з метою визначення питання правомірності дій відповідача щодо стягнення з ОСОБА_1 суми основної винагороди у розмірі 10080,25 грн., суд з`ясовує які дії були вчинені виконавцем після відкриття виконавчого провадження 30.07.2021 року та до моменту перерахування 09.08.2021 року суми, що підлягає стягненню, у розмірі 100802,50 грн., на рахунок Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 214», на виконання наказу №904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області.

Відповідно до платіжного доручення № 1406 від 09.08.2021 року ОСОБА_1 сплатила суму, що підлягає стягненню у розмірі 100 802,50 грн. з розрахункового рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «Приватбанк».

При цьому, постанова про арешт коштів боржника була прийнята відповідачем 09.08.2021 року у день оплати позивачем суми у розмірі 100 802,50 грн.

В постанові про арешт коштів боржника від 09.08.2021 року у ВП №66324187 зазначено про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках: № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 .

При співставленні платіжного доручення № 1406 від 09.08.2021 року та постанови про арешт коштів боржника від 09.08.2021 року у ВП №66324187, судом встановлено, що позивачем було здійснено оплату суми, що підлягає стягненню у розмірі 100 802,50 грн. з розрахункового рахунку № НОМЕР_2 , на який відповідачем накладено арешт.

Отже, станом на момент сплати позивачем зазначеної суми коштів, арешту на рахунку № НОМЕР_2 не було, в протилежному випадку, позивач була позбавлена змогли здійснити оплату суми, що підлягає стягненню у розмірі 100 802,50 грн.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем було в добровільному порядку сплачено суму, що підлягає стягненню у розмірі 100 802,50 грн. згідно наказу № 904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області.

Дій, вчинені приватним виконавцем на виконання наказу № 904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області, відбулись після сплати позивачем суми, що підлягає стягненню у розмірі 100 802,50 грн.

Таким чином, судом не встановлено здійснення відповідачем дій, які безпосередньо призвели до виконання наказу № 904/5943/19, виданого 28.07.2021 року Господарським судом Дніпропетровської області, що виключає стягнення з позивача, як боржника, суми основної винагороди у розмірі 10080,25 грн.

Стосовно тверджень відповідача про те, що платіжне доручення з оплатою було подано ОСОБА_1 лише 12.08.2021 року, не спростовує відсутності права приватного виконавця на отримання оплати основної винагороди, оскільки за вищевикладеною правовою позицією Верховного Суду законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) саме за вчинення певних виконавчих дій протягом усього часу тривалості виконавчого провадження, яке призвело до реального стягнення коштів на користь стягувача з боржника.

В даному випадку вчинені приватним виконавцем дії не призвели до виконання наказу №904/5943/19, оскільки позивачем в добровільному порядку до накладення арешту на кошти було сплачену всю суму заборгованості.

Суд звертає увагу, що направлення запитів до органів державної влади, вчинені приватним виконавцем з моменту відкриття виконавчого провадження №.07.2021 року та до добровільної оплати позивачем суми, що підлягає стягненню, 09.08.2021 року, відшкодовуються позивачем за постановою від 13.08.2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження №66324187, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 300 грн., та не впливають на питання оплати основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908,00 грн., що документально підтверджується квитанцією від 26.08.2021 року.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Позивачем в позовній заяві заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених норм дає суду підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

До позовної заяви, в якій заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, додано:

- копію договору про надання правової допомоги від 30.12.2020 року №29;

- копію специфікації №2 від 11.08.2021 року;

- копію прибуткового касового ордеру №3 від 11.08.2021 року;

- копію ордеру на надання правничої допомоги серії АЕ №1088207;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №4949;

- копію посвідчення адвоката від 25.09.2020 року.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховним судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в акті приймання-передачі наданих послуг, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.

Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження виконання умов договору про надання правової допомоги від 30.12.2020 року, сторонами договору не надано до суду жодних документів з переліком вчинених адвокатом дій.

Адвокатом жодним чином необґрунтовано заявлену суму гонорару, в тому числі з розрахунку витраченого часу, відповідна позиція адвоката не відповідає прямий вимозі процесуального законодавства, а саме п.2 ч.5 ст. 134 КАС України.

Суду не надано жодного документу, який має посилання на адміністративну справу, в межах якої повинні бути сплачені ці кошти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року по справі №806/2143/18 (адміністративне провадження №К/9901/4571/19).

При цьому, суд звертає увагу, що адвокат Воронін В.В. здійснює багатоаспектну правову допомогу ОСОБА_1 в господарському та адміністративному судочинстві.

Оскільки жодних документів на підтвердження вчинених адвокатом дій у межах адміністративної справи №160/14798/21 суду не надано, у суду відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (вул. Сімферопольська, б. 2Н, прим. 263-265, м. Дніпро, 49005) про визнання дій протиправними та стягнення коштів задовольнити.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (посвідчення № 0307 від 26 лютого 2019 року) щодо стягнення суми основної винагороди у розмірі 10 080,25 грн. з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рамках виконавчого провадження № 66324187.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (посвідчення № 0307 від 26 лютого 2019 року) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму основної винагороди у розмірі 10 080,25 грн.

В порядку розподілу судових витрат стягнути за рахунок приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у сумі 908 грн. 00 коп.

В задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова