Справа № 640/8412/20
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8412/20 Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Сорочка Є.О., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Кабінету Міністрів України про визнання постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 нечинною та протиправною, визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Кабінету Міністрів України в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SaRS-CoV-2" із змінами;

- визнати протиправним дії Міністерства охорони здоров`я України у формі подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19";

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України скасувати подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представниками відповідачів було подано відзиви на апеляційну скаргу, за змістом яких зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник позивача у судовому засіданні просив скасувати рішення суду першої інстанції в та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров`я України у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 №521 "COVID-19" було внесено до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, як особливо небезпечну інфекційну хворобу.

В подальшому, 10.03.2020 відбулось позачергове засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, на якій було обговорено стан забезпечення санітарно-епідеміологічного благополуччя населення України та заходів стосовно стабілізації епідеміологічної ситуації, спричиненої коронавірусом COVID-19, за наслідками якого складено Протокол №2 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій.

Заступником Міністра охорони здоров`я України Ляшком В.К. 10.03.2020 винесено подання "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу Сovid-19".

Згідно з зазначеним поданням було запропоновано ввести на території України превентивні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи шляхом оголошення карантину на всій території України та вжити обмежувальні протиепідемічні заходи, зокрема, обмеження щодо відвідування закладів освіти її здобувачами, проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, спортивних заходів за участі глядачів (уболівальників), а також інших заходів, визначених Кабінетом Міністрів України при прийнятті рішення щодо оголошення карантину, з урахуванням епідеміологічної та економічної доцільності заходів.

Разом з тим, відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України 11.03.2020 прийнято Постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19".

Так, пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що з 12 березня до 3 квітня 2020 на усій території України діє карантин, який полягає у забороні:

відвідування закладів освіти її здобувачами;

проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

02.04.2020 Кабінетом Міністрів України внесено до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896) - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 р. № 215, від 20 березня 2020 р. № 242, від 25 березня 2020 р. № 239 та від 29 березня 2020 р. № 241, зміни, що додаються постановою № 255 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211".

В свою чергу, Кабінетом Міністрів України 02.04.2020 внесено до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896) - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215, від 20 березня 2020 р. № 242, від 25 березня 2020 р. № 239 та від 29 березня 2020 р. № 241, зміни, що додаються постановою № 255 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211".

Також, 22.04.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 291 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", якою серед іншого до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 8 квітня 2020 р. № 262 внесено такі зміни:

1) у пункті 1 цифри і слово "24 квітня" замінити цифрами і словом "11 травня";

2) у пункті 2:

в абзаці першому цифри і слово "24 квітня" замінити цифрами і словом "11 травня";

у підпункті 9:

в абзаці третьому слова "протиепідемічних заходів" замінити словами і цифрами "протиепідемічних заходів. Маршрути руху транспортних засобів, які були погоджені уповноваженим підрозділом Національної поліції в період дії карантину до 24 квітня 2020 р., вважаються такими, які продовжують діяти на період встановлення карантину згідно з цією постановою";

абзац четвертий після слів "сфери оборони, правопорядку та цивільного захисту" доповнити словами ", осіб, які виявили бажання бути донорами крові та (або) її компонентів, на підставі посвідчення донора крові та (або) її компонентів або на підставі довідки, що видається донору за місцем медичного обстеження чи давання крові та (або) її компонентів".

Разом з тим, Кабінетом Міністрів України 04.05.2020 прийнято постанову № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", якою до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061, № 32, ст. 1091, № 34, ст. 1139) - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 р. № 291, від 29 квітня 2020 р. № 313 та від 4 травня 2020 р. № 332.

Так, позивач вважаючи протиправними Постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SaRS-CoV-2"із змінами; подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" та дії Міністерства охорони здоров`я України у формі подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Так, особливості оскарження нормативно-правових актів, зокрема постанов Кабінету Міністрів України передбачені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до змісту частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №826/24498/15 (провадження №К/9901/62434/18), поняття "юридичного спору" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Отже, з урахуванням того, що позивачем не змінено предмету позову, в той час як спірні положення постанови від 11.03.2020 №211 втратили чинність не тільки внаслідок внесення до них змін постановами від 15.03.2020 №284, від 22.04.2020 №291, від 29.04.2020 №313, від 04.05.2020 №332, від 04.05.2020 №343, від 14.05.2020 №377, а і шляхом їх виключення (пункт 9) постановою Кабміну від 20.05.2020 №392, згідно з пунктом 2 затверджених нею змін пункти 2-13 постанови Кабміну від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" - із змінами, внесеними постановами від 04.05.2020 №343 і від 14.05.2020 №377, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що предмет спору у межах спірних правовідносин відсутній.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-7/99 визначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене у сукупності, суд звертає увагу про неможливість визнання оскаржуваних положень постанови КМУ нечинними, оскільки не тільки вказані положення втратили свою юридичну силу (юридичну значимість), а і взагалі постанова №211 наразі вичерпала свою дію, фактично втративши свою юридичну силу (згідно з пунктом 1 строк її дії завершився 22.05.2020), а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, враховуючи фактичні обставини справи за наслідками їх офіційного з`ясування судом, не призведе до поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SaRS-CoV-2"із змінами задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним дій Міністерства охорони здоров`я України у формі подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України "Про захист населення України від інфекційних хвороб" цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з абзацами 1, 2 статті 29 Закону України "Про захист населення України від інфекційних хвороб" карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Як зазначив позивач, подання від 10.03.2020 на бланку Міністерства охорони здоров`я України головного державного санітарного лікаря України за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" є протиправним, адже заступником міністра охорони здоров`я Ляшком В.К. незаконно присвоєно повноваження щодо внесення подання щодо встановлення карантину, яке, як наслідок, стало підставою для прийняття нормативно-правового акту, що незаконно обмежив конституційні права громадян України, зокрема і позивача, а також допустив дискримінацію осіб старше 60 років, тим самим порушив Конституцію та закони України.

Так, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.06.2020 №163-р "Про уповноваження заступника Міністра охорони здоров`я на затвердження та підписання окремих видів документів", тимчасово, до внесення змін до законодавства, уповноважено заступника Міністра охорони здоров`я затверджувати та підписувати передбачені законодавством документи, повноваження щодо затвердження та підписання яких належать до компетенції головного державного санітарного лікаря України в частині повноважень з епідеміологічного нагляду (спостереження).

Тобто, на момент винесення подання від 11.03.2020 Ляшка В.К., який обіймав посаду заступника Міністра охорони здоров`я, було тимчасово уповноважено підписувати документи, повноваження щодо затвердження та підписання яких належать до компетенції головного державного санітарного лікаря України в частині повноважень з епідеміологічного нагляду (спостереження) з урахуванням приписів статті 29 Закону України "Про захист населення України від інфекційних хвороб".

Питання підписання документів в центральних органах виконавчої влади врегульовано Типовою інструкцією з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою Кабінету Міністрів Українивід 17.01.2018 №55 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 48 Інструкції, посадові особи підписують документи в межах своїх повноважень, визначених актами законодавства, іншими нормативно-правовими актами відповідно до Інструкції з діловодства в електронній формі та інструкції з діловодства установи. Порядок підписання документів іншими особами у разі відсутності керівника установи та посадових осіб, які уповноважені їх підписувати, визначається наказом (розпорядженням) керівника установи.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, суд дійшов виснвоку, що заступником Міністра охорони здоров`я Ляшком В.К. було правомірно внесено подання, як Головним державним санітарним лікарем на відповідному бланку та підписано за посадою, на якій він перебував 10.03.2020.

Суд не погоджується з доводами позивача про запровадження карантину виключно в умовах надзвичайного стану, оскільки стаття 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначає, що питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Аналіз наведеної статті Закону, який є спеціальним з приводу запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, не містить жодних посилань щодо обов`язку встановлення режиму надзвичайного стану на території країни.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним дій Міністерства охорони здоров`я України у формі подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" задоволенню також не підлягають.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства охорони здоров`я України скасувати подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", суд керується наступним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.10.2004 №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Таким чином, оскаржуване подання не має обов`язкового характеру і не набуває статусу рішення у розумінні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовна вимога про скасування цього подання не порушує права позивача.

За наведеного, позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерства охорони здоров`я України скасувати подання від 10.03.2020 за підписом заступника міністра охорони здоров`я Ляшка Віктора Кириловича "Щодо встановлення встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Є.О.Сорочко

суддя В.В.Файдюк