Справа № 380/5867/21
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/5867/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 вересня 2021 року м. Львів

12 год. 31 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Лубоцької Н.І., представника відповідача Угніча І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що станом на момент звільнення відповідач не провів із позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016 роки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У зв`язку з цим позивач в березні 2020 року надіслав на адресу військової частини НОМЕР_1 заяву із вимогами про нарахування та виплату такої компенсації, однак відповіді на таку станом на день звернення до суду із цим позовом не отримав. Оскільки така бездіяльність відповідача є протиправною і порушує його законні права та інтереси, він звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалою від 20.04.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 25.06.2021 у відповідача витребувано додаткові докази; суд перейшов до розгляду адміністративної справи за правилами спрощеного позовного в судовому засіданні з повідомленням сторін.

На виконання вимог ухвали суду від 25.06.2021 на адресу суду від відповідача надійшли витребувані докази (вх. № 49324 від 09.07.2021).

У судове засідання позивач не прибув, подав клопотання про розгляд справи без його участі (вх. № 66742 від 15.09.2021).

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 30725 від 30.04.2021). В обґрунтування такого зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 не за контрактом, а за призовом під час часткової мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 607 від 21.07.2014 на визначений в цьому Указі період. За правилами п. 20 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості щорічної основної відпустки. Для військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією, не передбачено інших відпусток, в тому числі додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідач не заперечує наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, однак вказав, що реалізувати своє право на додаткову відпустку позивач міг за місцем постійної роботи. Надав аналогічні усні пояснення, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення представника відповідача, дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

Військова частина НОМЕР_1 з 15.09.2014 перейшла на нове умовне найменування - військова частина - польова пошта НОМЕР_2 відповідно до директиви Генерального штабу Збройний Сил України № 00748(дск) від 26.07.2014 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 54(дск) від 12.09.2014.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 8 від 20.09.2014 призначений на посаду головного сержанта взводу - командира гармати 4 розрахунку 2 гаубичного самохідно-артилерійського взводу самохідно-артилерійської батареї (а.с. 23).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 17.09.2015 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 14).

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 195 від 09.09.2015 прапорщика ОСОБА_1 , командира відділення управління взводу управління командира дивізіону гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, який вислужив встановлений строк військової служби відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 Про часткову мобілізацію» № 328/2015 від 12.06.2015, звільненого з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з вислугою встановленого строку військової служби), з 09.09.2015 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Тернопільського ОМВК Тернопільської області (а.с. 24).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 211 від 09.09.2016 позивача призначено на посаду головного сержанта командира гармати 4 розрахунку 2 гаубичного артилерійського взводу 1 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи та зараховано на всі види забезпечення як резервіста, який прибув з військового комісаріату на період з 03 по 15 вересня 2016 року для участі в навчальних зборах (а.с. 37).

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 221 від 15.09.2016 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення як резервіста, який пройшов навчальні збори у період з 03 по 15 вересня 2016 року (а.с. 38).

ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015, 2016 роки (а.с. 13), однак відповіді на вказану заяву не отримував. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015, 2016 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, протиправною, відтак звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії:

- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII видами військової служби є:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Судом встановлено, що позивача було призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Отже, ОСОБА_1 є особою, яка проходила військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XI від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XI) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

На підставі статті 12 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Тому, право на одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

Порядок надання відпусток військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, та відкликання з них регламентовано статтею 10-1 Закону № 2011-XI, пунктом 20 якої передбачено, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.

У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті.

Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 17.09.2015 позивач є учасником бойових дій.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон № 504/96-ВР), пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон № 3551-XII) передбачено право учасників бойових дій на отримання додаткової відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У розумінні Закону № 504/96-ВР зазначена в статті 16-2 цього Закону відпустка в 14 календарних днів для учасників бойових дій кваліфікується саме як додаткова.

Як зазначалося вище, пунктом 20 статті 10-1 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості щорічної основної відпустки.

Інших відпусток для військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією не передбачено.

Виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для звільнених військовослужбовців, які проходили службу за мобілізацією, абзацами другим та третім пункту 20 статті 10-1 Закону № 2011-XII не передбачено.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено право військовослужбовців у разі звільнення на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Проте пункт 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII не стосується військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією.

Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюються пунктом 20 статті 10-1 Закону № 2011-XII, який не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Крім цього, абзацом четвертим пункту 20 статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.

Про поширення гарантій, передбачених абзацом третім пункту 14, на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, не йдеться.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 810/3476/16, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) врахована судом при вирішенні спірних правовідносин.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази проходження ОСОБА_1 військової служби у 2016 році. З пояснень представника відповідача з`ясовано, що після виключення позивача з 09.09.2015 із списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 він перебував у військовому резерві Збройних Сил України. Вказане підтверджується наявними у справи матеріалами.

Щодо права ОСОБА_1 на додаткову відпустку як учаснику бойових дій суд зазначає таке.

Згідно із статтею 46 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій, зокрема визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частини другої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказані положення статті 119 КЗпП України логічно узгоджуються із нормами пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-XI, відповідно до якої військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Таким чином, ОСОБА_1 як учасник бойових дій має право реалізувати своє право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за місцем праці відповідно до трудового законодавства.

Проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, не є професійною діяльністю позивача в розумінні з частини першої статті 2 Закону № 2232-XII та не відносить його до військовослужбовців строкової військової служби.

За встановлених судом фактичних обставин військова частина НОМЕР_1 не є суб`єктом, на який законом покладено обов`язок по забезпеченню реалізації позивачем наявного у нього права на отримання такої відпустки чи компенсацію за неї.

Щодо посилань позивача на правові висновки Верховного Суду у рішенні від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18 суд зазначає таке.

Верховний Суд у рішенні № 620/4218/18 від 16.05.2019 зазначив, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте правове регулювання відпустки позивача передбачено пунктом 20 статті 10-1 Закону № 2011-XII, а не пунктом 12 частини першої статті 12 цього ж Закону, як помилково вважає останній.

Крім цього, Верховний Суд зазначив, що зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами, встановленими частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем обов`язок доведення правомірності своєї поведінки виконано.

Перевіривши оскаржувану поведінку військової частини НОМЕР_1 , суд дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та з дотриманням передбачених статтею 2 КАС України принципів. Беручи до уваги викладене в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді судового збору розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291, 293, 295, пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код за ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.09.2021.

Суддя Р.П. Качур