Справа № 400/4343/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4343/21
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про скасування постанови від 21.05.2021 ВП№65517781,

В С Т А Н О В И Л А :

11 червня 2021 року ГУ ПФУ в Миколаївській області звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), в якій просило скасувати постанову відповідача від 21.05.2021 ВП № 6551778 про відкриття виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна постанова прийнята на виконання виконавчого листа від 14.05.2021 №1423/5522/2011, виданого на підставі постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2012 №1423/5522/2011, якою зобов`язано позивача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 07.10.2010 по 22.07.2011 з урахуванням фактично виплачених сум як дитині війни. Посилаючись на п.3 Розділу ІІ Закону України 4901-VI, п. 3,5 Порядку №440, позивач зазначає, що виплата пенсії ОСОБА_2 нарахованої на виконання рішення суду має проводитися органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості через орган ДВС за місцезнаходженням позивача. Відповідальна особа органу ДВС мала внести відомості до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, а не виносити постанову про відкриття виконавчого провадження. Крім того, на виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2012 позивачем проведено перерахунок пенсії за вислугу років з 01.01.2018, що підтверджується протоколом про перерахунок та розрахунком доплати.

Представники сторін в судове засідання, призначене на 23.06.2021 не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

Відповідач не скористався своїм правом та не надав до суду відзив на позовну заяву.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт вказує, що судом неправильно застосовано п.3 Розділу ІІ Закону №4901. В іншому посилається на доводи, викладені у позовній заяві.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2012 року у справі №1423/5522/2011, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2013 року залишено без змін, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо виплати у неповному обсязі ОСОБА_1 підвищення до пенсії як дитині війни та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, яки втратили працездатність, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 07.10.2010 по 22.07.2011 з урахуванням фактично виплачених сум як дитині війни.

В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

На виконання цього судового рішення Центральним районним судом м.Миколаєва 14.05.2021 року видано виконавчий лист по справі №1423/5522/2011.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2021 у справі №1423/5522/2011 замінено сторону боржника правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа.

21.05.2021 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №65517781 на підставі виконавчого листа №2-а-5522/11, виданого 14.05.2021 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

У зазначеній постанові вказано про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та її направлено відповідачем на адресу Головного управління ПФУ в Миколаївській області.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся з вказаним адміністративним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення у справі №1423/5522/2011 набрало законної сили 29.04.2013, тобто саме з цієї дати є обов`язковим до виконання, а тому посилання позивача на Порядок №440 є помилковим. Виконавчий лист у справі №1423/5522/2011 не може бути переданий до органу Державної казначейської служби в зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про зобов`язання вчинити певні дії, а не про стягнення коштів. Здійснюючи дії з примусового виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №1423/5522/2011, державний виконавець правомірно керувався Законом України «Про виконавче провадження».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Слід звернути увагу, що позивачем не заперечується своєчасність прийняття спірної постанови, а ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2021 у справі №1423/5522/2011 підтверджує факт поновлення судом строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, на підставі якого її прийнято.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України Про виконавче провадження, та особливості їх виконання встановлені Законом України від 5 червня 2012 року № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень (далі - Закон №4901-VI).

Частиною першою статті 5 Закону 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Відповідно до п.1, 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень цей Закон набирає чинності з 1 січня 2013 року.

Виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

З метою реалізації пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень Кабінетом Міністрів України 03 вересня 2014 року прийнято постанову №440, якою був затверджений Порядок погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою.

Вищенаведене, на думку судової колегії, свідчить про те, що Порядок №440 застосовується виключно до рішень суду, які ухвалені та набрали законної сили до 01.01.2013.

В даному випадку, матеріали справи та відомості ЄДРСР підтверджують, що постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2012 набрала законної сили 29.04.2013, а тому вірними є висновки суду першої інстанції про помилковість посилань позивача на необхідність виконання вказаної постанови згідно Порядку №440.

Вірними є і висновки суду першої інстанції, що здійснюючи дії з примусового виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №1423/5522/2011, державний виконавець правомірно керувався порядком, встановленим саме Законом України «Про виконавче провадження», який процедурно передбачає необхідність винесення саме постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача.

Зазначені висновки також підтверджуються положеннями ст. 7 Закону № 4901-VI, які визначають, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

За такого правового врегулювання та з урахуванням встановлених судом обставин справи, судова колегія вважає, що оскаржувана постанова відповідача є правомірною, оскільки вона винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством України.

Доводи апелянта зазначені висновки не спростовують та помилково обґрунтовуються необхідністю виконання постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2012 згідно приписів Порядку №440.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328, 272 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко