Справа № 640/216/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року м. Київ № 640/216/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Міністра оборони України
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі також відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач 2), в якому просить:

- визнати бездіяльність діяльність Міністерства оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути Скаргу позивача у відповідності до вимог статей 7, 15, 16, 19 Закону України Про звернення громадян та надати на нього відповідь за підписом керівника відповідача-1 у строк визначений законом;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1100 000 (один мільйон сто тисяч гривень) 00 копійок;

- визнати діяльність відповідача-2 щодо розгляду Скарги позивача протиправною;

- стягнути з відповідача-2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1100 000 (один мільйон сто тисяч гривень) 00 копійок.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни та 29.10.2020 року звернувся засобами гарячої урядової лінії безпосередньо до Міністра оборони України із скаргою про порушення конституційного права ОСОБА_1 на отримання житла, або компенсації його вартості, а також на бездіяльність окремих посадових осіб Міністра оборони України.

Проте, в порушення положень конституції України та Закону України «Про звернення громадян», скаргу від 29.10.2020 року за №ЗА-11492573 відповідачем 1 не розглянуто, відповіді у встановлений законодавством України строк не надано.

В свою чергу, листом відповідача 2 від 15.12.2020 року позивача повідомлено, що останнім опрацьоване звернення ОСОБА_1 до Міністра оборони України, разом з тим, міністром прийнято рішення на підставі статті 8 Закону України «Про звернення громадян» про припинення листування із ОСОБА_1 , про що позивача також не повідомлено відповідачем 1.

Позивач вважає, що розгляд скарги відповідачем 2 є протиправним, оскільки цю скаргу мав розглядати саме Міністр оборони України з підстав, передбачених частиною другою статті 16 Закону України «Про звернення громадян», в той час, як повноваження на розгляд скарги у Військової частини НОМЕР_1 відсутні.

Крім того, протиправна бездіяльність відповідача 1 та протиправні дії відповідача 2 завдали позивачу значних душевних страждань, оскільки дізнавшись про те, що листування із останнім припинено, у ОСОБА_1 підвищився тиск, зник апетит, сон. Зокрема, позивач перебуває у тривожно депресивному стані, що зумовило його звернення за медичною допомогою та прохід курсу лікування, докази чого позивачем долучено до позовної заяви.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1 100 000,00 грн. з кожного з відповідачів.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витребувано у Міністерства оборони України письмові докази щодо отримання Скарги позивача та документи (доручення, накази, розпорядження та інше), згідно яких Скаргу направлено на розгляд до відповідача-2, а також рішення Міністра оборони України про припинення листування з позивачем саме за Скаргою.

Через канцелярію суду 08.02.2021 року позивачем подано клопотання, в прохальній частині якого просить: 1) призначити розгляд справи №640/216/21 шляхом внесення ухвали суду за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи про час та місце розгляду справи та внесення її до Єдиного державного реєстру судових рішень; 2) витребувати від відповідача-2 письмові докази, які слугували правовою підставою для прийняття оспорюваного ним рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2021 року клопотання ОСОБА_2 від 08.02.2021 року повернуто заявнику без розгляду.

Через канцелярію суду 11.03.2021 року відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечує посилаючись на положення статті 16 Закону України «Про звернення громадян», якою не передбачено надання відповідей зокрема категорії осіб, як особі з інвалідністю внаслідок війни, першими керівниками виключно центральних органів виконавчої влади, до яких належить Міністерство оборони України. З огляду на те, що Головне КЕУ ЗСУ за організаційно-правовою формою є державною організацією, керівник останнього мав усі підстави для надання відповіді на Скаргу позивача, враховуючи, що цей керівник є посадовою особою Міністерства оборони України.

Крім того, посилаючись на положення Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, відповідачем 1 пояснено, що начальником відділу по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації, який є структурним підрозділом Міністерства оборони України, відповідальним за організацію розгляду звернень і громадян, доручено опрацювання звернення позивача Генеральному штабу Збройних Сил України та Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України, яке в подальшому підготувало та направило відповідь.

Враховуючи викладене, Міністерство оборони України діяло в межах та в спосіб, визначений законодавством України, а тому відсутні підстави для визнання бездіяльності протиправною, як того вимагає позивач.

Через канцелярію суду 11.03.2021 року Командуванням Сухопутних військ Збройних Сил України (Військовою частиною НОМЕР_1 ) подано відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує з підстав, вказаних Міністерством оборони України у відзиві.

Крім того, відповідачем 2 зазначено, що відповідно до скрін-шоту екрану «Особистий кабінет 1545» від 22.12.2020 року позивачем подано до урядового контактного центру ряд звернень №ЗА-11240510 від 14.09.2020, № ЗА-11240532 від 14.09.2020, №ЗА-11492573 від 29.10.2020 та №ЗА-11662669 від 01.12.2020. Всі звернення розподілені Міністерству оборони України. При цьому звернення №ЗА-11240510, №ЗА- 11240532 та №ЗА-11662669 розглянуті, а звернення №ЗА-11492573 прийнято до розгляду. Також, встановлено, що звернення надіслане 29.10.2020 року містить наступну інформацію: «Я інвалід війни III групи, маю статус УБД, звільнений з військової служби за станом здоров`я після 16 років служби черговий раз звертаюсь до Вас, так як порушене конституційне право інваліда війни на соціальний захист, яке регламентовано ч. 2 ст. 47 Конституції України в отриманні житла або компенсації його вартості, а також бездіяльності посадових осіб МОУ». Поряд з цим, на скрін-шоті знаходяться файли остаточної відповіді та файли проміжної відповіді ОСОБА_1 однак, позивачем такі відомості до позову не долучено.

На переконання відповідача 2, позивачем, переслідуючи власні інтереси, не надано до позовної заяви жодних відомостей, відповідей та інших документів щодо його попередніх звернень, які направлялись на його адресу Міністром оборони України та заступником начальника Генерального штабу Збройних Сил України, які готувались в межах їх компетенції та за дорученням Президента України та Прем`єр-Міністра України. Так, 18.09.2020 року за вих. № 300/5/310 на адресу позивача направлено відповідь за результатами розгляду звернення позивача на адресу Президента України. Вказаною відповіддю позивачу повідомлено, що він дійсно перебуває на квартирному обліку в Чернігівському гарнізоні складом сім`ї 3 особи, зарахований на квартирний облік 29.12.2015 року, в загальній черзі №887, у списках осіб які користуються правом позачергового забезпечення житлом - з 07.10.2019 року за №147 (як інвалід III групи). У списках осіб, які користуються пільгою інваліда війни, у зв`язку з набутим захворюванням, що пов`язане із захистом Батьківщини, перебуває за №5. Також повідомлено, що позивач у зв`язку з додатковим виділенням жилих приміщень для постійного проживання у м. Чернігові перемістився у списках осіб, які користуються пільгою інваліда війни, та фактично перебуває другим. Також, 05.10.2020 року Тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України надано відповідь позивачу на його звернення до Прем`єр-міністра України. Вказаною відповіддю позивачу повідомлено аналогічну інформацію, яка містилась у відповіді від 18.09.2020 року №300/5/310 та підтверджено, що виплата грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення здійснюється у Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошовою компенсацією за належне їм для отримання житлове приміщення, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №728.

Зокрема, відповідачем 2 наголошено, що 29.10.2020 року позивач звернувся до Міністра оборони України із заявою, яку зареєстровано за №ЗА-11492573, а не із скаргою. Термін розгляду цієї заяви встановлено до 02.11.2020 року. Крім того, вказану заяву розглянуто Міністром оборони України 29.10.2020 року, тобто, в день її находження, та прийнято рішення від 29.10.2020 року №З-10179 про надання Заявнику Головнокомандуючим Збройних Сил України відповіді на останню відповідно до вимог статей 8, 19 Закону України «Про звернення громадян», яку направлено заявнику листом від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324.

Отже, враховуючи в матеріалах справи відсутність скарги позивача, Військова частина НОМЕР_1 вважає, що позивач має на меті збагатитись за рахунок Державного бюджету України, в той час, як докази завдання діями та бездіяльністю відповідачів моральної шкоди, подані позивачем до позовної заяви, не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку цих подій.

Через канцелярію суду 15.03.2021 року позивачем подано клопотання про долучення доказів.

Через канцелярію суду 17.03.2021 року позивачем подано відповіді на відзиви відповідача 1 та відповідача 2, в яких зазначено про необґрунтованість викладених у відзивах тверджень та, на переконання позивача, останні є такими, що не спростовують доводів, викладених у позовній заяві.

Крім цього, позивач вважає, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05.11.2019 року №Д-322/1/10дск та від 01.04.2020 року №Д-322/1/6дск проведено організаційні заходи у Збройних Силах України, зокрема, розформовано Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, правонаступником якого визначено Головне управління майна та ресурсів. Так, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України припинило свою діяльність ще 01.04.2020 року, з огляду на що, звернення позивача від 29.10.2020 року, направлене Міністерством оборони України на розгляд Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України не могло бути розглянуто останнім, оскільки такої юридичної особи вже не існувало.

Через канцелярію суду 05.04.2021 року відповідачем 2 подано заяву про надання документів.

Через канцелярію суду 05.08.2021 року позивачем подано клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2021 року запропоновано позивачу надати суду свої міркування щодо заміни неналежного відповідача у справі Міністерство оборони України на Міністра оборони України з урахуванням вимог частини п`ятої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, та, у разі, якщо позивач не заперечує проти такої заміни, подати суду належним чином оформлену позовну заяву з урахуванням вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (зазначити в позовній заяві змінного на належного відповідача та у прохальній частині позовної заяви заявлені позовні вимоги до Міністерства оборони України заявити до Міністра оборони України до зміненого відповідача), примірники якої направити відповідачам, докази чого надати суду. Зобов`язано ОСОБА_1 у разі незгоди із заміною відповідача 1 на належного, повідомити суд відповідною заявою. Строк виконання позивачем ухвали суду встановлено до 31.08.2021 року включно.

Через канцелярію суду 20.08.2021 року позивачем подано клопотання, в якому проти заміни відповідача у справі Міністерство оборони України на Міністра оборони України, заперечує, оскільки Положенням про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671 не передбачено, що Міністр оборони України може бути відповідачем у суді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2021 року залучено до участі у справі №640/216/21 другого відповідача - Міністра оборони України.

Через канцелярію суду 16.09.2021 року надійшов відзив Міністра оборони України на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що розгляд звернень громадян, що надійшли на урядову телефонну «гарячу лінію» врегульовано розділом ІV Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 28.12.2016 року №735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2017 року, №94/29962.

Відповідно до положень цієї Інструкції, з метою забезпечення оперативного розгляду звернень, що надійшли до Міністерства оборони України, визначається посадова особа на рівні заступника Міністра оборони України, відповідальна за взаємодію з урядовою телефонною «гарячою лінією», а також посадові особи структурного підрозділу Міністерства оборони України, відповідального за організацію розгляду звернень громадян, які безпосередньо відповідають за розгляд звернень громадян, що надійшли з урядової телефонної «гарячої лінії».

Так, позивач звернувся на Урядову гарячу лінію із зверненням, яке зареєстроване за № ЗА-11492573 від 29.10.2020 року, в якому просить Міністра оборони України розглянути 11 питань, викладених у зверненні які стосуються порушення його прав та соціальних гарантій в сфері житлового забезпечення та грошової компенсації за належне для отримання йому житлове приміщення.

Другий відповідач звертає увагу суду, що позивач неодноразово звертався до Міністерства оборони України з питань порушення його прав та соціальних гарантій в сфері житлового забезпечення та грошової компенсації за належне для отримання йому житлове приміщення. Зазначені звернення опрацьовувались структурними підрозділами Міністерства оборони України.

Так, листом від 05.02.2020 року № 116/10/2/5/102 за підписом т.в.о. начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, листом від 05.10.2020 року № 220/ЗВ1 Р/40 за підписом т.в.о. Міністра оборони України, листом від 25.11.2020 року № 116/10/215/296 за підписом ТВО начальника тилу командування Сухопутних військ Збройних Сил України, позивачу надано вичерпну інформацію з порушених ним питань

З огляду на викладене, відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про звернення громадян» Міністром оборони України прийнято рішення від 10.12.2020 року №З-10179 про припинення розгляду звернень громадянина ОСОБА_1 з питань забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання або питання надання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення про що ОСОБА_1 повідомлено листом начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних сил України, полковником Біжаном Г. від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідачів, другим відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідачів, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідачів.

Враховуючи викладене, другий відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни з 01.10.2020 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.10.2020 року, копію якого долучено до матеріалів справи.

Через особистий кабінет Урядового контактного центру Урядова «гаряча лінія» 1545 29.10.2020 року ОСОБА_1 створено звернення, повний текст якого викладено у прикріпленому Додатку за назвою «звернення до МОУ 29.10.2020», зареєстровано за №ЗА-11492573.

Відповідно до змісту звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року, іменованого «Заявою» адресовану Міністру оборони України, встановлено, що ОСОБА_1 , посилаючись на частину другу статті 16 Закону України «Про звернення громадян», просить:

« 1. Міністра оборони Украйни прийняти мене на особистий прийом.

2. Міністра оборони Украйни особисто розібратись чому посадовими особами МО України не вживаються заходів щодо розподілу по гарнізонах бюджетних коштів виділених на компенсацію замість житла для військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби.

3. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було заплановано на Чернігівський гарнізон у 2020 році.

4. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було виділено на Чернігівський гарнізон у 2020 році.

5. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було виділено для інвалідів війни Чернігівського гарнізону у 2020 році.

6. Міністра оборони Украйни вжити дієвих заходів для відновлення мого конституційного права на соціальний захист, яке визначено ч. 2 ст. 47 Конституції України та забезпечення мене житловою площею чи грошовою компенсацією.

7. Міністра оборони Украйни особисто розібратися за яких правових підстав мені, як інваліду війни, відмовлено відповідними посадовими особами в отриманні житла або компенсації його вартості та вжити заходів реагування з метою відновлення мого конституційного права на соціальний захист, яке визначено ч.2 ст.47 Конституції України.

8. Провести перевірку виконання рішення заступника Міністра оборони України щодо забезпечення житловими приміщеннями або грошовою компенсацією інвалідів війни Чернігівського гарнізону.

9. Розглянути дану заяву по суті відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».

10. Повідомити мене коли саме (день, місяць, рік) та де саме (адреса) мене буде забезпечено житлом або грошовою компенсацією замість житла.

11. Про результати розгляду звернення повідомити мене письмово у встановленому законом порядку та строк.».

Відповідно до доручення Міністра оборони України Тарана А. від 29.10.2020 року №З-10179 щодо заяви від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, Генералу полковнику ОСОБА_3 та полковнику юстиції ОСОБА_4 доручено відповідно до статті 8 та статті 19 Закону України «Про звернення громадян» забезпечити опрацювання скарги гр. ОСОБА_1 та надати визначені законодавством України пропозиції та проінформувати автора встановленим порядком.

Згідно з дорученням генерала-лейтенанта ОСОБА_5 від 02.11.2020 року №З-8384 щодо доручення Міністра оборони України від 29.10.2020 року №З-10179 генерал-майору ОСОБА_6 та генерал лейтенанту ОСОБА_7 доручено опрацювати порушене питання відповідно до вимог чинного законодавства та за результатами розгляду надати відповідь заявнику встановленим порядком. Термін виконання встановлено до 17.11.2020 року.

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 за підписом Тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, полковником ОСОБА_8 , повідомлено ОСОБА_1 , що останньому неодноразово роз`яснювалося щодо надання житлового приміщення для постійного проживання або виплату компенсації за неотримане жиле приміщення, разом з тим, повідомлено, що звернення знаходиться на розгляді Міністра оборони України, за результатом розгляду якого Запорожця буде проінформовано встановленим порядком.

Дорученням Міністра оборони України від 10.12.2020 року №З-10179 щодо заяви від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, Генералу полковнику ОСОБА_3 та полковнику юстиції ОСОБА_4 доручено відповідно до вимог статті 8 Закону країни «Про звернення громадян» припинити розгляд звернень громадянина ОСОБА_1 з питань забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання або надання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення.

Відповідно до доручення генерал-лейтенанта ОСОБА_9 від 14.12.2020 року №З-8384 щодо доручення Міністра оборони України від 29.10.2020 року №З-10179 доручено генерал-полковнику ОСОБА_10 , опрацювати відповідно до рішення Міністра оборони України.

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 за підписом Тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, полковником Біжаном Г., повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про звернення громадян» розгляд звернень останнього до Міністерства оборони України стосовно забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання або надання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення припинено та в подальшому опрацюванню не підлягають.

Вважаючи бездіяльність Міністерства оборони України щодо не надання відповіді на звернення (скаргу) ОСОБА_1 від 29.10.2020 року особисто Міністром оборони України протиправною, дії щодо надання відповіді на зазначене звернення Військовою частиною НОМЕР_1 протиправними, та запевняючи, що останні призвели до моральних страждань позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви, відповіді на відзиви, додаткові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (із змінами і доповненнями) (далі також Закон №393/96).

Частиною першою статті 1 Закону №393/96 встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 3 Закону №393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 20 Закону №393/96 передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Згідно з частинами другою, третьою статті 8 Закону №393/96 не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 Закону №393/96 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Закону №393/96 скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Отже, суб`єктом розгляду звернення може бути як, зокрема, орган державної влади, так і конкретна посадова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни, а тому має право на особистий розгляд його звернень першими керівниками органів державної влади, тобто, Законом № 393/96-ВР імперативно визначено суб`єкта розгляду отриманого звернення від категорії осіб, до яких належить позивач.

Так, 29.10.2020 року через Урядову «гарячу лінію» ОСОБА_1 зареєстровано звернення №ЗА-11492573, яке адресовано Міністру оборони України.

Згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Міністерство оборони України (код 00034022) за організаційно-правовою формою є органом державної влади.

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 1, пункту 2 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року № 730) (далі також - Положення), Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Міноборони у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 9, підпунктом 1 пункту 10 Положення Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Міністр має першого заступника та заступників, які призначаються на посаду з числа цивільних осіб та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.

Міністр очолює Міноборони, здійснює керівництво його діяльністю, військово-політичне і адміністративне керівництво Збройними Силами безпосередньо та через підпорядкованих йому першого заступника Міністра, заступників Міністра та Головнокомандувача Збройних Сил.

Отже, Міністр оборони України є першим керівником органу державної влади Міністерства оборони України, зокрема, в розумінні Закону №393/96.

Таким чином, звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 підлягає розгляду саме Міністром оборони України.

В той же час, з матеріалів справи судом встановлено, що відповіді, оформлені листами від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 та від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 на звернення позивача надані Військовою частиною НОМЕР_1 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, а не Міністром оборони України, що свідчить про порушення вимог Закону №393/96 та розгляд звернення позивача, який має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, неуповноваженим суб`єктом.

Посилання відповідачів на положення Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 28.12.2016 року №735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2017 року №94/29962, у спірному випадку не є обґрунтованими, оскільки за ієрархією положення Закону №393/96 є вищими, ніж зазначеної Інструкції.

Суд зауважує, що не надає оцінку формі та змісту звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, оскільки таку оцінку має бути надано уповноваженим на розгляд звернення суб`єктом владних повноважень під час безпосереднього розгляду звернення, тобто, - Міністром оборони України.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про бездіяльність другого відповідача Міністра оборони України щодо розгляду звернення позивача, надання оцінки змісту та формі звернення судом є передчасним та не впливає на висновки суду за результатами вирішення спірних правовідносин, що є предметом справи №640/216/21.

Зокрема, судом не надається оцінка змісту відповідей, наданих від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 та від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 на звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, оскільки останні надані неуповноваженими на те суб`єктами в межах спірних правовідносин, що розглядаються судом.

Аналогічного правового висновку у тотожних спірних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 року у справі № 9901/21/19.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною та дій Військової частини НОМЕР_1 з розгляду Скарги протиправними, не захистить порушеного права позивача на розгляд його звернення уповноваженим суб`єктом, з огляду на що, позовні вимоги в частині:

«- визнати бездіяльність діяльність Міністра оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною;

- зобов`язати Міністра оборони України розглянути Скаргу позивача у відповідності до вимог статей 7, 15, 16, 19 Закону України «Про звернення громадян» та надати на нього відповідь за підписом керівника відповідача-1 у строк визначений законом;

- визнати діяльність відповідача-2 щодо розгляду Скарги позивача протиправною» не підлягають задоволенню.

Суд зауважує, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово зверталася увага, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Разом з тим, судом залучено до участі другого відповідача Міністра оборони України, та встановлено недотримання останнім положень Закону №393/96 як уповноваженим суб`єктом розгляду звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573.

Відповідно до пункту 4 частини другої, частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову позивача, проте, в наступній редакції, яка відповідає висновкам суду за результатами розгляду справи:

«- визнати бездіяльність Міністра оборони України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 протиправною;

- зобов`язати Міністра оборони України розглянути звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та надати на нього відповідь за підписом керівника Міністерства оборони України у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян» для розгляду таких звернень з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього рішення».

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків.

В обґрунтування цих позовних вимог позивачем зазначено, що протиправна бездіяльність Міністерства оборони України та протиправні дії Військової частини НОМЕР_1 завдали позивачу значних душевних страждань, оскільки дізнавшись про те, що листування із останнім припинено, у ОСОБА_1 підвищився тиск, зник апетит, зник сон. Зокрема, позивач перебуває у тривожно депресивному стані, що зумовило його звернення за медичною допомогою та прохід курсу лікування, докази чого позивачем долучено до позовної заяви.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1 100 000,00 грн. з кожного з відповідачів.

До матеріалів справи позивачем долучено низку документів, які, на переконання останнього, є належними доказами підтвердження його погіршення здоров`я діями та бездіяльністю відповідачів у справі.

Разом з тим, суд зауважує, що об`єктивно може брати до уваги лише документи, датовані в період з 29.10.2020 року (день подання позивачем звернення) та 04.01.2021 року (день надходження позовної заяви до суду), оскільки розмір шкоди, заявленої до стягнення, позивачем визначено у первісній редакції позовної заяви.

Так, на підтвердження заявленої суми моральної шкоди позивачем долучено копії: медичної карти амбулаторного хворого №003950 (дата заповнення 23.12.2020 року), яка містить письмовий звіт огляду ОСОБА_1 психіатром.

Із змісту зазначеного звіту огляду психіатра, ОСОБА_1 : «має претензії до держави, намагається домогтися справедливості, та все марно. Їздить на прийоми у Міністерство оборони, пише листи». Інших уточнень щодо звернення позивача до Міністерства оборони України, внаслідок чого погіршився стан ОСОБА_1 , зазначений огляд не містить. Відповідно до анамнезу: має головні болі, труднощі із зосередженням уваги, відсутність апетиту, після АТО з`явилося безсоння.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом (частина друга статті 25 Закону № 393/96-ВР).

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, як зазначено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести Позивач.

У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, законодавець наділив саме суд правом визначати розмір грошового відшкодування. Однак, оскільки поняття моральної шкоди оціночне, то і визначити розмір моральних страждань в край важко, адже їх неможливо «виміряти» за аналогією з матеріальною шкодою.

Разом з тим, із вказаного документа, поданого позивачем, не висновується, що зазначені розлади здоров`я, що зумовили позивача звернутися до психіатра, стали наслідком оскаржуваних дій відповідачів, та з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Крім того, сам по собі факт встановленої судом протиправної поведінки другого відповідача Міністра оборони України також не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

В той же час, позивач скористався правом на судовий захист, та йому такий захист надано відповідно до способу, обраного останнім.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи позивача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати бездіяльність Міністра оборони України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 протиправною.

3. Зобов`язати Міністра оборони України розглянути звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та надати на нього відповідь за підписом керівника Міністерства оборони України у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян» для розгляду таких звернень з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього рішення.

4. В іншій частині відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:
Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач-1: Міністерство оборони України (, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6);
Відповідач-2: Військова частинка НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 );
Другий відповідач: Міністр оборони України (адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6).

Повне рішення складено 20.09.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна