Справа № 640/31200/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45722648 від 10.04.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №АСВП 45722648 від 02.11.2020 про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № АСВП 63504387 від 04.11.2020 про відкриття виконавчого провадження.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно було винесено вказані постанови з порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві АСВП № 45722648 від 10.04.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) АСВП №45722648 від 02.11.2020 про стягнення виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) АСВП №63504387 від 04.11.2020 про відкриття виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач звернувся до неналежного відповідача, що свідчить про наявність підстав для скасування такого рішення.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що оскільки Інструкція №74/5 втратила законну силу на підставі Наказу №512/5 02.04.2012, відтак судом першої інстанції було порушено норми матеріального права.

Також апелянт вказує на те, що державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З огляду на вказане, виконавча служба вважає, що оскаржувані постанови є правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, так як у даному випадку належним відповідачем є саме орган виконавчої служби - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.

До того ж позивач вказує, що обставини встановлені у справі №640/31204/20 є подібними з даною справою, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Зважаючи на вказане, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , солідарно, на користь ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 3 380 818,81 грн.

У свою чергу, постановою від 08.12.2014 відкрито виконавче провадження №45722648.

При цьому, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві у ВП №45722648 від 10.04.2015 постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 338 257,48 грн.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 15.12.2018 ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

У подальшому, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем від 08.10.2020 про заміну сторони виконавчого провадження замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

Втім, 19.10.2020 до відповідача надійшла письмова заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про повернення виконавчого документу без виконання.

Як наслідок, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем у ВП №45722648 від 02.11.2020 постановлено стягнути із боржника - ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 338 257,48 грн.

Крім того, 02.11.2020 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялим Максимом Глібовичем у ВП № 45722648 виконавчий лист № 761/9731/14-ц, виданий 16.10.2014 року Шевченківським районним судом міста Києва, повернуто стягувачу без виконання.

Надалі, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.11.2020 відкрито виконавче провадження №ВП 63504387 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 338 257,48 грн. на користь Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі постанови про стягнення виконавчого збору № АСВП 45722648 від 02.11.2020.

Вважаючи вказані постанови у ВП №45722648 від 10.04.2015, у ВП №45722648 від 02.11.2020 та у ВП №63504387 від 04.11.2020 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця не було правових підстав приймати оскаржену постанову від 10.04.2015 року, оскільки не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження є обставиною, що створює перешкоди чи позбавляє боржника можливості добровільно виконати рішення суду на будь-якій стадії виконавчого провадження та подати державному виконавцю докази такого виконання, тому постанова у ВП №45722648 від 10.04.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору є такою, що підлягає скасуванню.

Крім того, враховуючи, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом № 761/9731/14-ц від 16.10.2014, тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 338 257,48 грн за постановою про стягнення виконавчого збору у ВП №45722648 від 02.11.2020, що також свідчить про протиправність вказаної постанови.

Як наслідок, зважаючи на те, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження у ВП №63504387 від 04.11.2020 є протиправна постанова про стягнення виконавчого збору у ВП №45722648 від 02.11.2020 яка є похідною, тому така постанова підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

У відповідності до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як наслідок, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).

Колегія суддів враховує, що виконавче провадження ВП №45722648 було відкрито у той час, коли діяла ще стара редакція Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999.

Згідно статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, відповідно до Закону України № 606-XIV стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення з винесеним відповідної постанови про стягнення виконавчого збору, яка в свою чергу є виконавчим документом.

Отже, з системного аналізу вищенаведених норм Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV, які діяли на час відкриття виконавчого провадження слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

У свою чергу, Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, пунктом 6 Розділу І та абзацом першим пункту 4 Розділу ІІІ якої встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 1.5.1 Інструкції № 512/5 постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника -фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову);

в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови;

г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами;

ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою;

д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.

Однак, як вірно відзначено судом першої інстанції, оскаржувана постанова у ВП №45722648 від 10.04.2015 про стягнення виконавчого збору, не відповідає вищезазначеним нормам, зокрема, у вступній частині постанови не зазначено найменування органу ДВС, прізвище та ініціали посадової особи, що її видала (прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову); не зазначено найменування стягувача, його місцезнаходження, ідентифікаційний код стягувача, рахунки стягувача; не зазначена дата набрання законної (юридичної) сили; не зазначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; постанова не затверджена начальником відповідного органу державної виконавчої служби, що свідчить про те, що вона не відповідає вимогам Закону № 606-XIV та Інструкції №512/5.

Окрім того, за правилами п. 1.12.3 Інструкції № 512/5, постанови державного виконавця, а також інші документи виконавчого провадження (крім актів, що складаються за місцем проведення виконавчих дій) складаються за допомогою програмних засобів Єдиного реєстру. У випадку збоїв роботи системи Єдиного реєстру документи виконавчого провадження можуть виготовлятися без використання програмних засобів Єдиного реєстру, про що обов`язково зазначається в документі. Після відновлення роботи Єдиного реєстру такі документи в електронному вигляді негайно вносяться до нього.

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору, остання датована 10.04.2015 року.

Разом з цим, згідно даних з Автоматизованої системи виконавчого провадження (Реєстраційний № АСВП 45722648) (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору датована 14.04.2015.

Крім того, у відповідності до Автоматизованої системи виконавчого провадження ВП №45722648 датою 10.04.2015 будь-яких постанов не приймалось.

У той же час, матеріали виконавчого провадження та сама оскаржена постанова не містять відомостей про збій в роботі системи Єдиного реєстру.

Зазначені недоліки можуть свідчити про те, що оскаржена постанова від 10.04.2015 року складена не за допомогою програмних засобів Єдиного реєстру, тобто винесена не у спосіб та не в порядку, встановленому законодавством.

До того ж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали виконавчого провадження №45722648 не містять доказів надсилання відповідачем ні постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.12.2014, ні оскаржуваної постанови від 10.04.2015, що є порушенням наступних норм Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 31 Закону України № 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною п`ятою статті 25 Закону України № 606-XIV встановлено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Аналогічні положення закріплені в пункті 3.20 Інструкції № 512/5, згідно якого копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами за адресами, зазначеними у виконавчому документі, або іншими адресами, про які стало відомо державному виконавцю, або зазначеними у письмовій заяві сторони виконавчого провадження, у тому числі шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у державного виконавця не було правових підстав приймати оскаржувану постанову від 10.04.2015, відтак остання є такою, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанов у ВП №45722648 від 02.11.2020 про стягнення виконавчого збору та у ВП №63504387 від 04.11.2020 року про відкриття виконавчого провадження, слід зазначити наступне.

Як вже зазначалось, як Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, так і Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII закріплено право державного виконавця звернути постанову про стягнення виконавчого збору до примусового виконання.

Єдиною відмінністю правового регулювання стягнення виконавчого збору у зазначених редакціях Закону України «Про виконавче провадження» є те, що за правилами Закону № 606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору приймається під час виконавчого провадження окремим документом, а згідно з Законом № 1404-VIII - сума виконавчого збору визначається у постанові про відкриття виконавчого провадження, а постанова про стягнення виконавчого збору приймається вже за умов, зазначених у попередньому абзаці.

Таким чином, факт початку процедури примусового виконання рішення - відкриття виконавчого провадження, встановлення строку для добровільного виконання рішення тощо, є достатньою підставою для подальшого стягнення з боржника виконавчого збору.

Разом з тим, у п. 7 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII, визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З огляду на вказане, враховуючи, що на час відкриття виконавчого провадження №45722648 чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який закріплював, що передумовами для стягнення виконавчого збору з боржника є невиконання боржником рішення добровільно в установлений для цього строк, тому державний виконавець повинен вчиняти та завершувати таку дію відповідно до Закону № 606-XIV.

Таким чином, враховуючи, що на момент повернення виконавчого документу стягувачу без виконання (02.11.2020 року) виконавчий збір на підставі постанови від 10.04.2015 не було стягнуто, тому державний виконавець протиправно прийняв постанову про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020.

При цьому, згідно частини шостої статті 28 Закону України № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

З огляду на вказане, державний виконавець на наступний робочий день, тобто 03.11.2020 повинен був відкрити виконавче провадження саме на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2015, як виконавчого документу, а не приймати новий виконавчий документ - оскаржену постанову від 02.11.2020, що свідчить про її протиправність.

У той же час, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що державним виконавцем протягом примусового виконання за рахунок стягнутих з боржника коштів стягувався в тому числі і виконавчий збір, саме на підставі постанови від 10.04.2015.

Втім, не зважаючи на те, що в рамках виконавчого провадження виконавчий збір протягом 2017-2019 років стягувався, повторна постанова про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 визначила його суму незмінною, а саме в розмірі 338 257,48 грн., тобто без врахування стягнутого.

Слід також зазначити, що визначаючи у оскаржуваній постанові суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII порушив права позивача, з огляду на таке.

Так, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - позивача, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у такій сумі.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 та від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 02.11.2020 у ВП №45722648.

Як наслідок, наявні підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №63504387 від 04.11.2020 з огляду на те, що така постанова є похідною від постанови 02.11.2020 у ВП №45722648, яка визнана судом протиправною.

Доводи апелянта щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на Інструкцію про проведення виконавчих дій, затверджену Наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15 грудня 1999 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана Інструкція була чинна на момент винесення постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві № АСВП 45722648 від 10.04.2015 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Твердження апелянта щодо звернення до суду до неналежного відповідача колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з частинами третьою-сьомою ст.48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Так, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби урегульовані статтею 287 КАС України, відповідно до частини третьої якої, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У свою чергу, статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Пунктом 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (із змінами від 27.12.2019) закріплено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві); відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві; управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень); відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Таким чином, з огляду на викладені приписи законодавчих норм відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції є органом державної виконавчої служби і може бути відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук