Справа № 640/31375/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Сорочко Є.О.,

Парінов А.Б.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати індексації грошового забезпечення;

- стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 26.12.2018 по 14.09.2020 в сумі 37659,57 грн. у відповідності до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 та враховуючи принцип співмірності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Після звільнення з військової служби у запас, йому не здійснено належних виплат, а тому, він був змушений звернутися до суду. На виконання рішення Окружного адміністративного суду від 08.07.2020 у справі № 640/16659/19, відповідач здійснив остаточний розрахунок належного йому грошового забезпечення лише 14.09.2020. Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2018 по 14.09.2020 у сумі 37659 грн. 57 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасного здійснення розрахунку та виплати індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період 26 грудня 2018 року по 14 вересня 2020 року включно у розмірі 34968,36 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що посилання позивача на Кодекс законів про працю України є помилковими та неможливими до застосування до спірних правовідносин, оскільки його норми не поширюються на військовослужбовців, а тому, у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України відсутня вина, як роботодавця, в розумінні ст. 116 КзпП України. Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції було помилково не застосовано приписи ст. 122 КАС України щодо дотримання позивачем строків на звернення до суду з даним позовом в частині невиплати йому при звільненні компенсації за неотримане речове майно.

З огляду на доводи, викладені у апеляційній скарзі, відповідач вважає, що судом першої інстанції було неправильно вирішено даний спір, оскільки правові підстави для задоволення позивних вимог - відсутні.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 грудня 2018 року №273 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Позивачу не виплачені усі належні йому суми при звільненні - грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та індексація.

Дані кошти позивачу виплачені на виконання рішення суду від 08 липня 2020 року 14 вересня 2020 року шляхом їх перерахування на картковий рахунок, що підтверджується відповідними виписками.

Вважаючи, що такий перерахунок здійснений з порушенням чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Також, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 34968,36 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню взагалі, оскільки до даних правовідносин військової служби не підлягають загальні норми трудового законодавства, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено на підставі рішення суду та у відповідності до норм чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до норм ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні іншими Положеннями, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.

Відтак, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Обчислення середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року(далі - Порядок).

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2018 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а суму недоплачених коштів виплачено 14 вересня 2020 року, строк затримки розрахунку складає 626 днів, а не 629, як помилково вважав позивач, оскільки день зарахування коштів, та день звільнення не враховується в зазначений період затримки.

Згідно довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 18 січня 2021 року №305/35, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 931,00 грн. (середньомісячна заробітна плата 40964,00 розділена на кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2018 року 44 робочий день).

Загальна сума невчасно виплачених позивачу коштів становить 37659,57 грн.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності, судом враховується, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 37659,57грн./582806,00 грн. (компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,06.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 931,00 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,06 х 626 (днів затримки розрахунку) = 34968,36 грн.

Відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 34968,36 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, у постанові Верховного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №813/1180/18.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями ст. 122 КАС України регламентовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, приписами ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У Рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що звернення позивача до суду з даним позовом обмежено тримісячним строком після проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 14 вересня 2020 року, а з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду першої інстанції 07 грудня 2020 року, тобто в межах визначеного законодавством строку звернення до суду з відповідним позовом.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 420/5945/19.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді Є.О. Сорочко

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 22.09.2021р.)