Справа № 160/15710/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

20 вересня 2021 року Справа № 160/15710/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Парковка та Реклама» Криворізької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Парковка та Реклама» Криворізької міської ради, в якій просить:

1) визнати бездіяльність Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради:

- щодо ненадання можливості укладення договору оренди в утриманні об`єкта благоустрою суб`єкта господарювання між Департаментом регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради та ФОП ОСОБА_1 незаконною та протиправною;

- щодо ненадання висновку про відповідність намірів ФОП ОСОБА_1 про місце розташування ТС (адреса: м. Кривий Ріг, по вулиці Короленка біля зупинки «Схід» у Тернівському районі Кривого Рогу (поруч є магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») незаконною та протиправною;

2) зобов`язати Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради:

- надати висновок ФОП ОСОБА_1 про відповідність намірів щодо розташування тимчасової споруди за адресою: м. Кривий Ріг, по вулиці Короленка біля зупинки «Схід» у Тернівському районі Кривого Рогу (поруч є магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »);

- надати дозвіл ОСОБА_1 на розміщення ТС за адресою: м. Кривий Ріг, по вулиці Короленка біля зупинки «Схід» у Тернівському районі Кривого Рогу (поруч є магазин «Твістер»);

- укласти договір оренди з ФОП ОСОБА_1 (з метою встановлення ТС за адресою: м. Кривий Ріг, по вулиці Короленка біля зупинки «Схід» у Тернівському районі Кривого Рогу (поруч є магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.8 ст.171 КАС України питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою - шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

За правилами частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

П`ятим днем для вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі є 12.09.2021р. вихідний день (неділя), а також припадає на період перебування судді у відпустці, у зв`язку з чим, дана ухвала прийнята першим робочим днем - 20.09.2021р.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, зважаючи на наступне.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статі 4 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно п.4 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

За змістом наведених приписів участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з`ясовувати, у зв`язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до позовної заяви позивач просить, у т.ч. визнати бездіяльність відповідача щодо ненадання можливості укладення договору оренди в утриманні об`єкта благоустрою суб`єкта господарювання та зобов`язати надати дозвіл на розміщення ТС, а також укласти договір оренди з ФОП ОСОБА_1 (з метою встановлення ТС).

В обґрунтування зазначених позовних вимог, позивач зазначає, що на адвокатський запит представника позивача від 18.06.2021р. відповідачем була надана відповідь від 22.06.2021р. № 17/02-08/1812 з якої не вбачається чи можливо станом на момент подання зазначеного адвокатського запиту орендувати земельну ділянку та чи можливе користування земельними ділянками вказаними на картографічних зображеннях для здійснення підприємницької діяльності, не надано дозвіл на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, не надано копію типового договору оренди земельної ділянки з зазначеною ціною за 1м2, не надано дозвіл для виготовлення паспорту прив`язки. Також зазначено, що відповідно до ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. В позовній заяві також зазначено, що вищевказані дії свідчать про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди, а саме: ТС яка б слугувала центром для надання послуг громадянам у сфері з продажу населенню квітів.

Відповідно до п.п.4.2, 4.5 Порядку «Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності в м. Кривому Розі» для розробки паспорта прив`язки ТС Замовник, на свій розсуд, звертається до суб`єкта господарювання, який має передбачене чинним законодавством право на розробку містобудівної документації.

Погодження архітектурно-містобудівною радою при управлінні містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради паспорта прив`язки ТС є підставою для укладання договору пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою.

Тобто фактично частина спірних правовідносини обумовлена незгодою позивача з ненаданням дозволу на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності та ненаданням дозволу для виготовлення паспорту прив`язки для подальшого укладання договору оренди з ФОП ОСОБА_1 (з метою встановлення ТС), що є частиною позовних вимог, у т.ч. зобов`язального характеру відносно укладання договору оренди.

Згідно зі ст. 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами "а", "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі", згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Згідно із статтями 80, 84, 98, 99, 100, 123, 124 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок у власність або в користування, укладенні, зміні, розірванні договорів оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Так, зокрема, згідно з п. «в» ч.1 ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: серед іншого, право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Крім того, згідно ч.1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Тобто, реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб`єктами підприємницької діяльності.

За змістом зазначених вище норм чинного законодавства, рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту у користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог цього Кодексу, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).

В той же час, індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права й обов`язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підсудні господарським судам з урахуванням відповідності суб`єктного складу сторін таких правовідносин.

Відповідач у правовідносинах у даній справі виступає власником земельної ділянки (органом, уповноваженим управляти майном, яке перебуває у власності територіальної громади м.Кривий Ріг), що лежить поза межами публічно-правових відносин.

В свою чергу, вирішення переддоговірних спорів врегульовано статтею 649 Глави 53 Цивільного кодексу України, згідно з якою розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Згідно із частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З урахуванням наведених норм та виходячи із суті спору, суд вважає, що в частині позовних вимог спір, який виник між позивачем та відповідачем, є переддоговірним спором, тобто спором, що пов`язаний із ненаданням можливості укладенням договору оренди в утриманні об`єкта благоустрою суб`єкта господарювання та наданням дозволу на розміщення ТС, а також укладенням такими сторонами договору оренди з ФОП ОСОБА_1 (з метою встановлення ТС). Відповідно спір в цій частині є приватноправовим і підсудність спору має визначатись виходячи із суб`єктного складу сторін спірних правовідносин.

За приписами п.п.1,6,10 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_1 про: 1) визнання бездіяльність відповідача щодо ненадання можливості укладення договору оренди в утриманні об`єкта благоустрою суб`єкта господарювання; 2) зобов`язання надати дозвіл на розміщення ТС, а також 3) зобов`язання укласти договір оренди з ФОП ОСОБА_1 (з метою встановлення ТС), слід розглядати у порядку господарського судочинства, оскільки спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів, у т.ч., як фізична особа-підприємець.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 904/9302/17 (провадження 12-211гс18), постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 816/389/15-а, а також від 5 червня 2019 року у справі № 367/5344/17.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2018 року у справі №911/4144/16 вказує на те, що спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі Сокуренко і Стригун проти України) суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Разом з тим, решта позовних вимог (визнання бездіяльності щодо не надання висновку…та зобов`язання надати такий висновок) містять ознаки адміністративного судочинства, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, позивачем подано до адміністративного суду позовну заяву, в якій заявлено декілька вимог та, які підлягають розгляду за правилами господарського та адміністративного судочинства.

Проте, згідно з частинами першою, шостою статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Положенням цієї процесуальної норми кореспондують правила частини першої статті 172 КАС України про те, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Водночас в частині четвертій статті 172 КАС України встановлено заборони об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких закону встановлює особливості порядку їх розгляду. Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено.

За пунктом 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що у даному випадку позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог внаслідок об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_2 його позовної заяви на підставі п.6 ч.4 ст.169 КАС України.

Також суд звертає увагу, що статтею 169 КАС України не передбачено повернення частини позовних вимог, або залишення позовної заяви без руху з наданням строку на усунення недоліків.

Згідно ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 167, 169, 172, 248 КАС України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Парковка та Реклама» Криворізької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.8 ст.169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова