Справа № 640/25079/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ № 640/25079/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД»

до Київської митниці Держмитслужби

про визнання протиправним та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» (надалі - позивач), адреса: 54030, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Артилерійська, будинок 24 до Київської митниці Держмитслужби (надалі - відповідач), адреса: 03124, місто Київ, бульвар Вацлава Гавела, будинок 8-А, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року;

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Київської митниці Державної митної служби України № UA100430/2020/00056 від 15 серпня 2020 року.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача в наслідок прийняття суб`єктом владних повноважень неправомірних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» до Київської митниці Держмитслужби про визнання дій протиправним, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що митний орган приймаючи оскаржуване рішення діяв протиправно та всупереч вимогам чинного законодавства.

Обґрунтовуючи протиправність прийнятих уповноваженим органом рішень, позивач зазначає, що останнім на підтвердження реальної вартості товарів заявлених до митного оформлення було надано належний та повний пакет документів, який підтверджує вартість товарів.

При цьому, позивач зазначає, що митний орган приймаючи рішення про коригування митної вартості та використовуючи резервний метод для оцінки вартості товару не було наведено достатнє обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано та не визначено інформацію, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом.

Керуючись викладеними вище обставинами, не погоджуючись з прийнятими уповноваженим органом рішеннями, на підставі яких було збільшено митну вартість заявлених позивачем товарів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

У відзиві на адміністративний позов представник митного органу зазначив, що оскаржуване рішення є правомірним, оскільки в документах, які надані позивачем до Київської митниці Держмитслужби разом з митною декларацією містились розбіжності та були відсутні всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомості щодо ціни, що була фактично сплачена та підлягає сплаті за ці товари, а декларантом або уповноваженою особою декларанта не подано всіх додаткових документів, які витребувані митницею згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах 2-4 статті 53 Митного кодексу України.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні вимог адміністративного позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, 14 серпня 2020 року товариством з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» було надано до Київської митниці Держмитслужби в режимі імпорту митну декларацію № UA100430/2020/008844, за якою задекларовано ввезення акумуляторів електричних для блоків безперебійного живлення виробництва компанії Boshell International Co., Ltd., Країна виробництва CN, Китай, (код товару , ндалі - товар): свинцево-кислотний акумулятор Full Energy FEP-1212 - 100 шт.; свинцево-кислотний акумулятор Full Energy FEP-1218 - 500 шт.; свинцево-кислотний акумулятор Full Energy FEP-127 - 9 000 шт.; свинцово-кислотний акумулятор Full Energy FEP-122 - 1 500 шт.; загальною вартістю (ціною) 29 927,00 дол. США за контрактом № 18-06-19 від 18 червня 2019 року (надалі - контракт № 18-06-19), додатковою угодою № 1 від 15 червня 2020 року до контракту № 18-06-19, укладеним між ТОВ «ЮГСТРОЙ ЛТД» (покупець) та компанією Boshell International Co., Ltd., Китай (продавець).

Судом встановлено, що у зазначеній митній декларації позивачем самостійно визначено митну вартість товару за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, яка становить 29 927,00 дол.США (на момент оформлення митної декларації становить 820 248,19 грн), на підтвердження чого декларантом позивача - ФОП ОСОБА_1 (далі - декларант) були надані відповідачу наступні документи: контракт № 18-06-19 від 18 червня 2019 року; додаткова угода № 1 від 15 червня 2020 року; пакувальний лист до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року; комерційний інвойс № ВSL150620 від 15 червня 2020 року; коносамент № SXE20070162 від 04 липня 2020 року; товарно-транспортна накладна (CMR) № 365801 від 12 серпня 2020 року; декларація про походження товару № BSL150620 від 15 червня 2020 року; платіжне доручення № 20 від 10 серпня 2020 року; договір про надання послуг митного брокера.

Надалі, за результатами розгляду митної декларації № UA100430/2020/008844 та доданих до неї документів митним органом було відмовлено у митному оформленні зазначеного товару та видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA100430/2020/00056 від 15 серпня 2020 року та відділом аналізу митної вартості та роботи з ціновою інформацією для митного оформлення Київської митниці Держмитслужби винесено рішення про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року.

З аналізу вказаного вище рішення про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року вбачається, що митну вартість визначену декларантом скориговано (збільшено) до 112 455,21 дол.США, виходячи з інформації, наявної у митного органу, із розрахунку 10,1311 дол. США за штук (або 4,93 дол. США за кг) за наступним джерелом: митна декларація від 14 серпня 2020 року № UA500500/2020/501850, митна декларація від 08 серпня 2020 року № UA508290/2020/3571; за наслідками застосування другорядного методу визначення митної вартості - 2-г, резервного методу відповідно до положень частини 2 статті 64 Митного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням відповідача про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року, товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» було здійснено оформлення декларованого товару в режимі імпорту та його випуск у вільний обіг за новою митною декларацією № UA100430/2020/008910 від 15 серпня 2020 року.

Однак, керуючись приписами чинного митного законодавства, декларантом ТОВ «ЮГСТРОЙ ЛТД» були надані до Київської митниці Держмитслужби додаткові документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів: експортна митна декларація КНР № 00272471 (портовий район Хайцан); прайс-лист виробника на період 04 січня 2020 року - 30 грудня 2020 року; платіжне доручення № 20JBKLK8 від 10 серпня 2020 року; експертний висновок Житомирської торгово-промислової палати № В-1514 від 14 серпня 2020 року; заявку на здійснення поставки акумуляторів від 20 травня 2020 року (Request for batteries); видаткові накладні № 2514 від 12 серпня 2020 року; № 2497 від 11 серпня 2020 року; № 2496 від 11 серпня 2020 року; рахунки № 18686 від 12 серпня 2020 року; № 18621 від 11 серпня 2020 року; № 18618 від 11 серпня 2020 року.

За результатами розгляду відповідачем зазначених додаткових документів та письмових пояснень, Київською митницею Держмитслужби була надана відповідь «Щодо розгляду додаткових документів відповідно до статті 55 Митного кодексу України» № 7.8- 1/15/11/17514 від 04 вересня 2020 року, в якій митним органом зазначено про розгляд додаткових документів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року, оскільки, на думку митного органу, надані позивачем у сукупності документи нібито не дають можливості визнати заявлену митну вартість товарів за основним методом визначення митної вартості товарів, за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються, в зв`язку рішення № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року не підлягає скасуванню.

Вважаючи рішення прийняті суб`єктом владних повноважень протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Правовідносини, пов`язані зі справлянням митних платежів регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Частиною 1 статті 7 Митного кодексу України встановлено порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.

Відповідно до пункту 24 частини 1 статті 4 Митного кодексу України вбачається, що Митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Згідно з частинами 1-3 статті 38 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частин 1, 2, 4 пункту 1 частини 6 статті 321 Митного кодексу України товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом.

У разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем не може перевищувати 180 календарних днів, крім митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Митний контроль закінчується у разі ввезення на митну територію України - після закінчення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, порядок подання документів та відомостей, необхідних для митного контролю та форми митного контролю регулюються статтями 334, 335, 336 Митного кодексу України.

Згідно пункту 23 частини 1 статті 4 Митного кодексу України, митне оформлення - це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Згідно зі статтями 246, 248 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Стаття 49 Митного кодексу України встановлює, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Стаття 51 Митного кодексу України регулює питання визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, згідно частини 1 митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Частиною другою статті 51 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Стаття 57 глави 9 Митного кодексу України встановлює основний та другорядні методи визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, частиною другою якої визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Пунктом 2 частини 1 статті 58 Митного кодексу України встановлено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні (частина друга).

Відповідно до частини 1 статті 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Згідно з частиною 2 статті 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Статтею 53 Митного кодексу України закріплено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (частина 1).

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга).

Згідно зі статтею 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (частина друга).

Відповідно до частини 1 статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач надав відповідачу для підтвердження заявленої митної вартості товару при здійсненні його митного оформлення:

- контракт № 18-06-19 від 18 червня 2019 року;

- додаткова угода № 1 від 15 червня 2020 року;

- пакувальний лист до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року;

- комерційний інвойс № ВSL150620 від 15 червня 2020 року;

- коносамент № SXE20070162 від 04 липня 2020 року;

- товарно-транспортна накладна (CMR) № 365801 від 12 серпня 2020 року;

- декларація про походження товару № BSL150620 від 15 червня 2020 року;

- платіжне доручення № 20 від 10 серпня 2020 року; договір про надання послуг митного брокера.

Надалі, користуючись наданим позивачу, митним законодавством, правом на надання до митного органу додаткових документів, позивачем було додатково подано:

- експортна митна декларація КНР № 00272471 (портовий район Хайцан);

- прайс-лист виробника на період 04 січня 2020 року - 30 грудня 2020 року;

- платіжне доручення № 20JBKLK8 від 10 серпня 2020 року;

- експертний висновок Житомирської торгово-промислової палати № В-1514 від 14 серпня 2020 року;

- заявку на здійснення поставки акумуляторів від 20 травня 2020 року (Request for batteries);

- видаткові накладні № 2514 від 12 серпня 2020 року, № 2497 від 11 серпня 2020 року, № 2496 від 11 серпня 2020 року;

- рахунки № 18686 від 12 серпня 2020 року, № 18621 від 11 серпня 2020 року, № 18618 від 11 серпня 2020 року.

З аналізу вказаних вище документів наданих позивачем до матеріалів справи та які були подані останнім до митного оформлення, судом встановлено, що подані позивачем до митного оформлення товару документи, за назвою і змістом відповідають приписам вимог пункту 2-3 частини 2 статті 53 Митного кодексу України.

Водночас, відповідачем не було надано до суду жодного доказу, який би спростував зміст вказаного вище.

Стосовно документів, визначених пунктами 4-6, 8 частини 2 статті 53 Митного кодексу України (банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, інші платіжні документи про його оплату, транспортні документи) необхідність подання яких вимагав відповідач та відносно яких мав відповідні зауваження суд вважає їх витребування та зауваження до них безпідставним та необґрунтованим з наступних підстав.

У процедурі контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються.

Обставини здійснення платежу в свою чергу можуть свідчити про виконання (неналежне виконання) покупцем умов зовнішньоекономічного договору. Разом з цим вони не повинні сприйматись як безумовне свідчення про наявність розбіжностей чи неповноти документів, доданих до митної декларації.

У зв`язку із цим відомості про умови оплати товару не повинні братися органом доходів і зборів до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.

Суд вважає, що умови і обставини оплати оцінюваного товару у взаємозв`язку з тими доказами, що подавались позивачем до митного контролю, не давали обґрунтованих підстав відповідачу вважати, що позивачем заявлені неповні чи недостовірні відомості про фактурну вартість оцінюваного товару.

Виходячи з викладеного, на думку суду, надані позивачем документи спростовують доводи відповідача про не підтвердження позивачем вартості перевезення.

Пунктом 6 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Отже, суд приходить до висновку, що приписи Митного кодексу України не містять перелік документів, які зобов`язаний подати декларант для підтвердження числових значень витрат на транспортування з чого слідує, що такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами, які містять відомості, що дозволяють визначити розмір транспортних витрат та ідентифікувати їх з конкретним вантажем.

При цьому, суд звертає увагу на те, що до митного оформлення позивачем була надана товарно-транспортна накладна (CMR) № 365801 від 12 серпня 2020 року, що на переконання суду в повній мірі співпадає з товаросупровідними документами, що були подані до митного оформлення, що дозволяє ідентифікувати даний документ, як такий, що підтверджує складову митної вартості даної поставки.

Оцінюючи такі доводи позивача в цій частині суд звертає увагу на те, що розмір транспортних витрат, понесених позивачем під час перевезення оцінюваного товару підтверджується документально, в повному обсязі та належним чином.

Крім того, суд зазначає, що неподання декларантом документів, зазначених в частині 2 статті 53 Митного кодексу України, у тому числі тих, про які стверджує відповідач, само собою не тягне для нього негативних правових наслідків. Неподання таких документів може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, відповідно, коригування митної вартості товарів лише у тому випадку, коли у органу доходів і зборів будуть обґрунтовані підстави вважати, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.

Також суд звертає увагу на те, що у оскаржуваному рішенні, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б свідчили, що подані позивачем документи щодо вартості перевезення містять розбіжності або містять недостовірні відомості про вартість транспортних послуг не надав.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідач не мав обґрунтованих підстав вважати не підтвердженим значення складових митної вартості товару.

Зі змісту оскаржуваного рішення, судом встановлено, що відповідачем не було надано належної оцінки поданим позивачем документам та не встановлено конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товарів за ціною договору.

Водночас документи, подані позивачем разом із митною декларацією до митного оформлення підтверджують, що визначена позивачем у ній митна вартість товару базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.

Крім того, суд зазначає, що Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного суду від 31 травня 2019 року у справі № 804/16553/14.

На підставі наведених доводів, суд робить висновок про те, що висновки відповідача щодо документального не підтвердження позивачем митної вартості товару є необґрунтованими, а подальше коригування його вартості на підставі відомостей про ціну товару, що імпортувався за митними деклараціями, що оформлялися на виконання того з самого контракту є протиправними.

Відтак, за висновком суду, сумніви відповідача щодо неможливості встановлення митної вартості товару, на підставі поданих позивачем документів, ґрунтуються виключно на його припущеннях, а не на достовірних відомостях.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з частиною 6 статті 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;

4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до частини 7 статті 54 Митного кодексу України у разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Частиною 1 статті 55 Митного кодексу України передбачено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною 6 статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

- обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;

- наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

- вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом;

- обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду (частина друга статті 54 Митного кодексу України).

Суд звертає увагу на те, що аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 809/1884/16.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неможливість відповідача з поданих позивачем документів підтвердити заявлений метод визначення митної вартості товару не є достатньою підставою для застосування ним іншого методу визначення митної вартості товару.

Згідно з частиною 1 статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Відповідно до частини 2 статті 57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини 1 статті 57 Митного кодексу України.

За правилами частини 3, 8 статті 57 Митного кодексу України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59, 60 Митного кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 57 Митного кодексу України під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень суд дійшов висновку, що, виходячи з принципу послідовності, передбаченого статтею 57 Митного кодексу України, відповідач при виборі методу визначення митної вартості повинен проводити консультації з декларантом, обмінюючись наявною у кожного з них інформацією. При цьому застосування резервного методу відповідно до вимог, встановлених статтею 64 Митного кодексу України можливе лише за наявності обґрунтованих підстав незастосування попередніх п`яти.

Як встановлено судом, митну вартість придбаного позивачем товару, що була зазначена декларантом у митній декларації, визначено за основним методом, а до самої митної декларації декларантом подано необхідні документи для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товару за ціною договору.

Згідно із оскаржуваним рішенням митну вартість товару визначено відповідачем за резервним методом.

Однак, безпідставно не застосувавши основний метод визначення митної вартості товару та застосувавши резервний метод, відповідач не надав суду доказів проведення необхідної консультації з декларантом позивача у належний спосіб.

Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 809/1884/16, відповідно до якої доводи відповідача про те, що подані декларантом позивача документи не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар, є необґрунтованими, оскільки положення статті 53 Митного кодексу України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.

Наведене не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини 2 статті 55 Митного кодексу України.

Крім того, з аналізу оскаржуваного рішення про коригування митної вартості судом було встановлено, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості митним органом не зазначено про конкретні факти чи обставини, встановлені під час митного оформлення, з належною оцінкою на підставі якої в сукупності митниця прийняла рішення про неможливість застосування першого методу для визначення митної вартості імпортованого позивачем товару.

На переконання суду, однієї лише вказівки на наявність розбіжностей та недоліків у поданих документах, без роз`яснення, в чому такі розбіжності полягають, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без їх усунення заявлена митна вартість не може бути визнана, недостатньо для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості.

Не наведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів обставин, про які зазначено вище, свідчить про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний, методу визначення митної вартості оцінюваного товару.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 810/1479/16.

Суд зауважує, що митний орган приймаючи рішення про визначення митної вартості імпортованого позивачем товару за другорядним резервним методом, не було вказано, яким чином митна вартість товару визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, та не наведено жодних розрахунків, за якими митним органом визначено таку вартість товару, що дає підстави для висновку про порушенням митним органом вимог статті 55 Митного кодексу України.

Крім того, наявність в автоматизованій системі аналізу та управління ризиками є інформація про те, що подібний товар у попередні періоди розмитнювався за вартістю вищою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав, що обумовлюють межі і способи здійснення органом доходів і зборів контролю митної вартості, не є підставою для відмови у визнанні заявленої декларантом митної вартості за основним методом, адже торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії золі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 810/1479/16.

Щодо посилань митного органу в оскаржуваному рішенні та відзиві на адміністративний позов на те, що «у п.5.1 Контракту від 18 червня 2019 року № 18-06-19 зазначено, що умови та дата поставки обумовлюються у Заявці, до митного оформлення Заявку не надано, а надане Доповнення до Контракту від 18 червня 2019 року № 18-06-19, яке не відповідає умовам Заявки у зв`язку з тим, що Доповнення підписане 15 червня 2020 року - дати інвойсу та транспортних товаросупровідних документів партії товарів, тоді як Заявка по умовам пункту 5.2. Контракту від 18 червня 2019 року № 18-06-19 надсилається Продавцю не пізніше 20 днів до прогнозованої дати поставки та містить інформацію про 1)асортимент, 2)кількість, 3)вартість; 4) базис та строки прогнозованої дати поставки...Також, не виконані умови п 5.7. Контракту», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В свою чергу, з аналізу преамбули до контракту № 18-06-19 вбачається, що рахунок-фактура (інвойс) становить невід`ємний документ до контракту, в якому сторони погоджують асортимент, кількість, ціну за одиницю, загальну вартість, умови поставки кожної партії товару та має силу Додатку (Специфікації).

Пунктами 1.1., 1.2. контракту № 18-06-19 встановлено, що продавець зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у кількості, асортименті та вартості узгоджених сторонами в рахунках-фактурах (інвойсах) відносно кожної партії. Умови поставки за даним контрактом зазначаються у рахунках-фактурах (інвойсах).

Аналогічно пунктом 5.1.-5.4. контракту № 18-06-19 визначено, що сторони узгоджують умови та дату поставки кожної партії товару шляхом надання покупцем заявки покупцю, в якій покупець зазначає асортимент, кількість, ціну та вартість партії товару, а також базис та строки окремої поставки.

Покупець надає заявку продавцю факсимільними засобами зв`язку (факс, e-mail) не пізніше, ніж за 20 днів до бажаної дати поставки. На підставі отриманої заявки продавець складає рахунок-фактуру (інвойс) на конкретну партію товару та узгоджує її з покупцем не пізніше, ніж в 15-дений строк з моменту її отримання. Після узгодження сторонами рахунка-фактури (інвойса) на окрему партію товару, продавець надає покупцю інвойс факсимільними засобами зв`язку (факс, e-mail).

Виходячи зі змісту наведених умов контракту № 18-06-19 вбачається, що остаточним документом, якій підтверджує асортимент, кількість, вартість партії товару, a також взаємні зобов`язання сторін щодо поставки товару, є саме інвойс, який відповідно до змісту контракту та прямої вказівки преамбули до нього має силу Додатку (Специфікації).

В даному випадку, серед документів наданих до митного оформлення товару декларантом було подано митному органу Інвойс № BSL150620 від 15 червня 2020 року, який є специфікацією на відповідну партію товару та містить всю необхідну інформацію, яка ідентифікує товар, що поставляється, зокрема, номенклатуру товару, його кількість, якісні характеристики, вартість, умови та порядок оплати, порт відвантаження, порт призначення, що у повному обсязі відповідає умовам п. 1.1., 1.2., 2.2., 5.1.-5.4. контракту № 18-06-19.

Крім того, суд зауважує та як вже було зазначено вище, митному органу під час митного оформлення надані були також наступні документи:

- додаткова угода № 1 від 15 червня 2020 року до контракту № 18-06-19, пунктом 1 якого визначено, що покупець повинен оплатити вартість товару відповідно до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року до приходу контейнера з товаром в порт призначення;

- заявка на здійснення поставки акумуляторів від 20 травня 2020 року (Request for batteries), в якій покупець - ТОВ «ЮГСТРОИ ЛТД» замовив акумулятори згідно з переліком, повністю відповідає переліку, наведеному в інвойсі № BSL150620 від 15 червня 2020 року та просив продавця направити покупцю відповідний інвойс. Зазначена заявка була сформована та надіслана покупцем продавцю 20 травня 2020 року, тобто більш ніж за 20 календарних днів до дати відвантаження відповідної партії товару, що відповідає приписам пункту 5.2. контракту № 18-06-19.

Зміст наведених документів, а також факт їх надання митному органу, спростовує твердження відповідача про начебто ненадання декларантом заявки на поставку товару відповідно до пункту 5.1. контракту № 18-06-19, оскільки така заявка була надана, а також про невиконання вимог пункту 5.1., 5.2. контракту щодо узгодження кожної конкретної партії поставки, оскільки умовами преамбули, пункту 1.1., 1.2., 2.2., 5.1.-5.4. контракту № 18-06-19 сторонами однозначно узгоджено, що асортимент, кількість, вартість, умови поставки кожної партії товару узгоджуються у відповідному інвойсі, який має силу специфікації до контракту № 18-06-19, тоді як інвойс № BSL150620 від 15 червня 2020 року було надано позивачем до митного оформлення відповідачу.

Щодо посилань митного органу про те, що позивачем не було виконано умови пункту 5.7. Контракту, суд зазначає наступне.

Пунктом 5.7. контракту № 18-06-19 передбачено, що продавець зобов`язується поставити з кожною партією товару наступні належним чином оформлені документи: вантажосупровідні документи, визначені Міжнародними нормами транспортування комерційних вантажів (в тому числі оригінали договорів, рахунків - фактур (інвойсів)); - технічний паспорт, сертифікати якості та відповідності, ветеринарні сертифікати, медичні свідоцтва, фітосертифікати, якщо такі вимагаються згідно з законодавством України та/або Міжнародними нормами та правилами.

Таким чином, з аналізу викладеного вбачається, що наведеної умовою контракту № 18-06-19 передбачений невичерпний перелік документів, які можуть супроводжувати партію товару та повинні надаватися продавцем покупцю.

В свою чергу, суд зауважує, що стверджуючи в оскаржуваному рішенні про начебто невиконання пункту 5.7. контракту № 18-06-19 митним органом було протиправно не зазначено в чому саме полягає таке невиконання, зокрема, яких саме документів бракує, чим передбачена їх обов`язкова наявність, значення відсутніх документів для визначення митної вартості товару тощо, що виключає можливість ідентифікації та встановлення наявності порушення, на існуванні якого наполягає відповідач в оскаржуваному рішенні.

При цьому, на переконання суду, з аналізу матеріалів справи вбачається, що декларантом під час митного оформлення були надані всі товаро-супровідні документи на партію товару: контракт № 18-06-19 від 18 червня 2019 року; додаткова угода № 1 від 15 червня 2020 року; пакувальний лист до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року; комерційний інвойс № BSL150620 від 15 червня 2020 року; коносамент № SXE20070162 від 04 липня 2020 року; товарно-транспортна накладна (CMR) № 365801 від 12 серпня 2020 року, декларація про походження товару № BSL150620 від 15 червня 2020 року; платіжне доручення № 20 від 10 серпня 2020 року, що дає суду підстави для висновку, про надання позивачем митному органу всіх необхідних товаро-супровідних документів в розумінні пункту 5.7. контракту № 18-06-19.

Також, суд вважає за необхідно зазначити, що акумулятори, митна вартість яких скоригована відповідачем в оскаржуваному рішенні, є товаром, на який не передбачено надання додаткових сертифікатів (ветеринарних, медичних, фітосанітарних тощо), в зв`язку з чим останні при поставці й не супроводжували товар, що повністю узгоджується з приписами пункту 5.7. контракту № 18-06-19, який містить застереження про необхідність надання таких документів, виключно у випадку, якщо це передбачено відповідними законодавчими вимогами, які щодо «акумуляторів електричних» відсутні.

Щодо тверджень митного органу про те, що «надане платіжне доручення не завірене банком та не містить відмітки як електронний документ (платіж)... Платіжне доручення від 10 серпня 2020 року № 20JBKLK8 не містить посилань на інвойс чи специфікацію, відповідно до яких здійснювалась поставка товарів. Отже, неможливо перевірити відповідно до якої партій товарів здійснено вищезазначену проплату. Слід зазначити, що пунктом 2.2 Порядку оформлення платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216 (зі змінами) та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2008 року за № 910/15601, зазначено, що «Платник заповнює реквізит «Призначення платежу» таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті або банківських металів». Разом з тим, згідно інвойсу умовами оплати за оцінювану партію товарів, є передплата. Оскільки інвойс складено 15 червня 2020 року, а платіжне доручення від 10 серпня 2020 року, то вбачається що дане платіжне доручення відноситься до іншої партії товарів».

В свою чергу, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що позивачем до митного оформлення було надане платіжне доручення № 20 від 10 серпня 2020 року у двох формах:

1) У формі платіжного доручення в іноземній валюті (SWIFT) без відмітки банку про проведення платежу.

2) У формі електронного платіжного доручення № 20 JBKLK8 із відміткою банку про проведення платежу.

З урахуванням вказаного, суд звертає увагу на обставини того, що в програмному комплексі «Приват24 для бізнесу», яке використовується позивачем для здійснення безготівкових розрахункових операцій, відсутня технічна можливість формування платіжного доручення в іноземній валюті (платіжна система SWIFT) в режимі електронного документу із проставленням факсиміле банку про проведення платежу, одночасно наявна можливість формування відповідного електронного документу у вигляді звичайного платіжного доручення із відміткою банку про проведення платежу в іноземній валюті.

В даному випадку, суд звертає увагу, що позивачем було здійснено оплату вартості партії товару, отриманого за інвойсом № BSL150620 від 15 червня 2020 року, 10 серпня 2020 року. Платіж був проведений Херсонською філією АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується платіжним дорученням № 20JBKLK8 від 10 серпня 2020 року з відміткою банку, яке містить всі належні реквізити, що дають змогу ідентифікувати призначення платежу як оплату товару за інвойсом № BSL150620 від 15 червня 2020 року та контрактом № 18-06-19.

В свою чергу, з матеріалів справи встановлено, що при оплаті одночасно позивачем було отримано в банківській установі паперовий оригінал платіжного доручення в іноземній валюті № 20 від 10 серпня 2020 року у платіжній системі SWIFT із відміткою банку про проведення платежу. В графі 70 «Details o f Payment» платіжного доручення в іноземній валюті № 20 від 10 серпня 2020 року чітко зазначено про оплату згідно з контрактом № 18-06-19 від 18 червня 2019 року та інвойсом № BSL150620 від 15 червня 2020 року, що спростовує твердження митного органу про те, що зазначене платіжне доручення стосується іншої партії товару, та є належним доказом здійснення позивачем оплати вартості отриманого товару, декларування якого здійснено за митною декларацією № UA100430/2020/008844.

Щодо посилання митного органу на те, що «згідно інвойсу умовами оплати за оцінювану партію товарів - є передплата. Оскільки інвойс складено 15 червня 2020 року, а платіжне доручення від 10 серпня 2020 року», суд зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 1 від 15 червня 2020 року до контракту № 18-06-19 покупець повинен оплатити вартість товару відповідно до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року до приходу контейнера з товаром в порт призначення.

В даному випадку, як вбачається з відміток на коносаменті № SXE20070162 від 04 липня 2020 року та товарно-транспортній накладній (CMR) № 365801 від 12 серпня 2020 року товар прибув у порт призначення (порт Южний) 12 серпня 2020 року, в зв`язку з чим покупець повинен був оплатити такий товар до вказаної дати, що й було здійснено ТОВ «ЮГСТРОЙ ЛТД» шляхом оплати товару 10 серпня 2020 року відповідно до наданого платіжного доручення.

Таким чином, з викладеного можна прийти до висновку, що оплата товару покупцем, була виконана позивачем до моменту його приходу у порт призначення, а саме до 12 серпня 2020 року, повністю узгоджується із умовами контракту № 18-06- 19 і додаткової угоди № 1 та свідчить про належну оплату позивачем у встановлені договором строки товару відповідно до інвойсу № BSL150620 від 15 червня 2020 року.

Щодо тверджень митного органу про те, що митна декларація країни відправлення від 30 червня 2020 року № 00272471 надана без перекладу та не містить жодних печаток та підписів, суд зазначає наступне.

В свою чергу, суд звертає увагу, що з аналізу повідомлення митного органу декларанту від 14 серпня 2020 року вбачається, що митним органом було повідомлено декларанта про необхідність надання додаткових документів, зокрема: «копію митної декларації країни відправлення».

Тобто, з викладеного вбачається, що митним органом самостійно було ідентифіковано форму надання затребуваного документу, а саме - у формі «копії» митної декларації країни відправлення.

При цьому, на момент витребування митним органом від декларанта необхідних для митного оформлення документів, уповноваженим органом не вимагалося від декларанта надання перекладу затребуваної декларації.

В свою чергу, суд зауважує та як вже було встановлено вище, декларантом до митного органу були надані додаткові документи, визначені митним органом як необхідні для підтвердження митної вартості декларованих товарів, у чіткій відповідності із отриманою вимогою відповідача, в тому числі була надана копія експортної декларації КНР № 00272471 (портовий район Хайцан) від 30 червня 2020 року.

Статтею 254 Митного кодексу України визначено, що документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Законодавчого визначення поняття «мова міжнародного спілкування» наразі відсутнє. Так само немає чітко визначеного переліку іноземних мов, які є мовами міжнародного спілкування.

Таким чином, у випадку наявності необхідності перевірки відомостей, зазначених у митній декларації, митний орган забезпечує отримання перекладу документів, складених іншою мовою, саме шляхом вимоги такого перекладу від декларанта, який за власний рахунок забезпечує відповідний переклад.

Однак, в даному випадку, митний орган під час перевірки відомостей, зазначених декларантом у митній декларації № UA100430/2020/008844, не вимагав від декларанта позивача надання перекладу експортної декларації КНР № 00272471 (портовий район Хайцан) від 30 червня 2020 року, в зв`язку з чим останній не надавався.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, беручи до уваги обставини встановлені вище, суд приходить до висновку, що наведені у оскаржуваному рішенні обставини про наявність будь-яких розбіжностей у поданих декларантом документах, надання документів не в повному обсязі (рішення не містить жодної вказівки та конкретизації на документи, які не були надані позивачем), не підтвердження заявленої митної вартості товару, про відсутність об`єктивних та достовірних відомостей про числові складові заявленої митної вартості, є не обґрунтованими та такими, що свідчать про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам частини 2 статті 55 Митного кодексу України щодо його змісту та обґрунтованості, що дає підстави для висновку про наявність обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваних в позовній заяві рішень митного органу.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 204,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 4 204,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішень - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товару № UA100000/2020/000334/2 від 15 серпня 2020 року.

3. Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Київської митниці Державної митної служби України № UA100430/2020/00056 від 15 серпня 2020 року.

4. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГСТРОЙ ЛТД» (адреса: 54030, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Артилерійська, будинок 24, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 204,00 грн (чотири тисячі двісті чотири гривні 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби (адреса: 03124, місто Київ бульвар Гавела Вацлава, будинок 8-А, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова