Справа № 420/2796/21
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/2796/21
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

за участі секретаря Вознюк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати неправомірними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови виплатити йому компенсацію за невикористані протягом 2014-2017 років дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій);

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому, як учаснику бойових дій, компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2014-2017 роки (всього за 56 днів), виходячи з розміру грошового забезпечення на час звільнення з військової служби.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що в період проходження військової служби з 2014 по 2017 роки він мав статус учасника бойових дій, а тому відповідно до положень пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року, мав право на пільги, зокрема, одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. При звільненні з військової служби відповідачем не було здійснено виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій. На звернення у 2020 році до військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 він отримав відповіді, якими йому було відмовлено у поновленні прав на отримання грошової компенсації за невикористані протягом 2014-2017 років дні додаткової відпустки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 та зазначив, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач протиправно не здійснив з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що вимоги позивача про виплату йому компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, задоволенню не підлягають, оскільки він не набув права на отримання зазначеного виду відпустки в силу дії особливого періоду, що виключає виплату йому компенсації.

Також апелянт наголошує, що зміни до ЗУ «Про відпустки» у частині щодо надання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни, набули чинності з 06.06.2015 року, тому суд першої інстанції безпідставно визначив за позивачем право на компенсацію за невикористані у 2014 році дні додаткової відпустки.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 1992 року проходив службу у ЗСУ та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 (а.с. 11-12).

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) №1 від 03 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2018 №6.

На фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_2 перебуває у військовій частині НОМЕР_1 .

Факт перебування ОСОБА_1 на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 підтверджується виданим в/ч НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 грошовим атестатом (серія ЗУ №335042), а також довідкою про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії з в/ч НОМЕР_1 від 04.10.2018 №808 (а.с. 20).

При звільненні позивача з військової служби йому не було здійснено виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

28.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_2 про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, однак отримав відповідь від 12.11.2020 року №50/431, якою відмовлено у поновленні прав на отримання компенсації за невикористані протягом 2014-2017 років додаткові відпустки з тих підстав, що на момент звільнення позивача такі компенсації не були передбачені (а.с. 17-19).

Вважаючи відмову у виплаті компенсації протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За приписами статті 16-2 Закону України «Про відпустки», яка діє з 06.06.2015 року, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 цього ж Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 вказаного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України».

Так, за визначенням статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, в якому вказала, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку особа набула за період проходження ним військової служби.

Водночас Верховний Суд зазначив, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України від 05.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на викладене, враховуючи предмет заявленого позову та склад учасників справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі наведених вимог КАС України, вірно прийняв до уваги вказані висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 та дійшов цілком обґрунтованого висновку, що при прийнятті наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини відповідач мав виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку, як учасником бойових дій, передбачену передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XI.

В свою чергу, право позивача на отримання додаткової оплачуваної відпустки виникло з набранням чинності ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», а саме з 06.06.2015 року, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 2015 року по 2017 рік (всього за 42 дні).

Згідно ст.242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення, якщо встановить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки суд першої інстанції при винесенні вказаного рішення вірно встановив всі обставини справи, проте дійшов помилкових висновків щодо наявності у позивача права на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2014 рік та , як наслідок, не вірно визначив загальну кількість днів додаткової відпустки, тому керуючись п.3 ч.1 ст. 317 КАС України колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року - скасувати, прийнявши нове про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) за 2015-2017 років.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ), як учаснику бойових дій, компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки (всього за 42 дні), виходячи з розміру грошового забезпечення на час звільнення з військової служби.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.