Справа № 620/10005/21
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 вересня 2021 року м. Чернігів Справа № 620/10005/21

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Бородавкіна С.В. перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

26.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Чернігові та просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2021 (про стягнення залишку виконавчого збору) в рамках виконавчого провадження №65128372;

- зобов`язати відповідача закрити провадження №65128372.

Ухвалою судді від 02.09.2021 поданий ОСОБА_1 позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання, у тому числі, обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

На виконання вказаної ухвали суду, 16.09.2021 від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку, мотивована тим, що у період з 31.07.2021 по 06.08.2021 він перебував на стаціонарному лікуванні. Крім того, протиправна діяльність відповідача щодо стягнення з нього виконавчого збору спірною постановою є триваючою, з урахуванням факту невжиття заходів для закриття виконавчого провадження після виконання ним, як боржником, свого обов`язку. Також позивач зазначає, що він сподівався на позасудове врегулювання спору, з огляду на судову практику. Крім того, у зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку, а саме не надсилання постанов сторонам виконавчого провадження, він не знав про порушення своїх прав.

Однак, вказані доводи суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суд наголошує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників процесу та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

При цьому, слід зазначити, що строк в десять днів визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 (справа №360/4485/19).

У постанові від 17.09.2020 (справа №640/12324/19) Верховний Суд зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Тобто, позивач, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на судове оскарження спірних наказів, повинен діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом, як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.09.2020 (справа №806/2321/16).

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку звернення до суду, ОСОБА_1 зазначає, що порушення відповідачем його прав є триваючим та він сподівався на досудове врегулювання спору.

Разом з тим, наведені доводи суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.

Відповідно до долучених до позову документів, державною виконавчою службою було відкрито виконавче провадження №38484389 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду міста Чернігова, виданого 03.06.2013, про стягнення з позивача коштів в сумі 393153,61 грн.

27.12.2019 в межах даного виконавчого провадження головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 39315,36 грн.

У зв`язку із поверненням постановою від 12.04.2021 виконавчого документу стягувачу відповідно до пункту 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідачем виведено в окреме провадження постанову про стягнення залишку виконавчого збору в сумі 35865,15 грн., про що винесено спірну постанову від 14.04.2021 №65128372.

Про існування спірної постанови позивачу було повідомлено листами виконавчої служби від 17.06.2021 та від 23.07.2021, надісланими на його письмові заяви. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до наданих доказів із позивача відбувалось стягнення суми виконавчого збору та станом на 23.07.2021 його залишок становив 22524,82 грн.

Таким чином, з наведеного вбачається, що ще у червні 2021 року ОСОБА_1 було відомо про порушення його прав, однак до суду він звернувся лише 26.08.2021 (відповідно до відмітки канцелярії суду).

Суд зазначає, що листування із відповідачем з метою врегулювання спору, жодним чином не перешкоджало позивачу (з огляду на його обізнаність про наявність постанови про стягнення виконавчого збору) звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав та інтересів, в межах законодавчо встановлених строків.

Щодо доводів ОСОБА_1 , що відповідач не надсилав йому спірну постанову, суд зазначає, що позивач, як сторона виконавчого провадження, зацікавлена в дотриманні своїх прав, має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження як в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, так і безпосередньо у приміщенні відділу.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Крім того, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. До того ж, за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду, така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у спірних правовідносинах.

Щодо наданої позивачем виписки епікризу №9708 про перебування на стаціонарному лікуванні, суд зазначає, що відповідно до її змісту ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 31.07.2021 та був виписаний 06.08.2021. До суду позовна заява подана 26.08.2021. З огляду на обізнаність про наявність спірної постанови, суд зазначає, що позивач мав достатньо часу для звернення до суду з позовом як до, так і одразу після лікування, однак цього не зробив.

Враховуючи вищенаведене суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, оскільки зважаючи на обізнаність позивача про порушення своїх прав, останній не був позбавлений можливості подати обґрунтований позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, то заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Скорочення строків здійснення окремих процесуальних дій не звужує змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (абзац дев`ятий десятий підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011).

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.

Частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно із частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст ухвали складено 21.09.2021.

Суддя С.В. Бородавкіна