Справа № 640/31368/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2021 року адміністративну справу позовом приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

У грудні 2020 р. приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.12.2020 р., оформлене протоколом, про задоволення подання Міністерства юстиції України та застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.10.2020 р., оформленого протоколом.

На обгрунтування своїх вимог позивач зазначала, що у неї не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи за місцем проживання або перебування боржника - фізичної особи, незалежно від місця реєстрації останнього.

Позивач звертала увагу на те, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено проведення дій, спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.

ОСОБА_1 наполягала на тому, що отримавши від стягувача заяву та виконавчий документ, в яких адреса реєстрації боржника зазначена в Дніпропетровській області, а фактичне місце проживання в м. Києві, вона не мла повноважень для повернення виконавчого документа з підстав його пред`явлення не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Позивач стверджувала, що в день винесення постанови про скасування процесуального вона направила її копії до банківських установ, а електронний підпис в Автоматизованій системі виконавчого провадження не було накладено через технічну помилку системи.

Також, позивач посилалась на те, що нею були вчинені усі необхідні дії для виправленні помилки у процесуальних документах.

ОСОБА_1 стверджувала, що нею в повному обсязі виконано судове рішення про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Позивач акцентувала увагу на тому, що особа, яка подала на неї скаргу, звернулась до Міністерства юстиції України із клопотанням у якому просила залишити скаргу без розгляду та вважати її такою, що не тягне правових підстав.

ОСОБА_1 наполягала на тому, що в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Позивач стверджувала, що Дисциплінарною комісією було обгрунтовано вид дисциплінарного проступку, не досліджено її службову діяльність, ставлення до посадових обов`язків, попередня поведінка та причини, які призвели до вчинення проступку.

Насамкінець, позивач звертала увагу на те, що у неї на виконанні перебуває значна кількість виконавчих проваджень і зупинення її діяльності порушує права інших осіб.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати згадане рішення та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.

На думку названого відповідача не вірним є посилання суду на різну судову практику щодо місця відкриття виконавчого провадження.

Апелянт стверджує, що постанова приватного виконавця від 18.06.2020 р. була направлена позивачем до банківських установ не наступного дня після її винесення, як це передбачено законодавством, а лише 07.10.2020 р. Крім того, скаржник ОСОБА_2 вказує, що станом на 24.09.2020 р. його рахунок залишається заблокованим.

Скаржник звертає увагу на те, що самим позивачем не заперечується факт допущення помилок у постановах про скасування процесуальних документів.

Насамкінець, скаржник звертає увагу на те, що ця справа не підлягала розгляду у порядку спрощеного провадження.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.03.2020 р. приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1. надійшла заява від ТОВ «Фінфорс» про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 10 095 грн. 50 коп.

Сторонами не заперечується той факт, що як заява товариства, так і виконавчий напис містили відомості про те, що боржник зареєстрований за місцем проживання у Дніпропетровській області, а фактично мешкає в м. Києві.

Постановою від 25.03.2020 р. позивач відкрила виконавче провадження ВП 61636272.

У цей же день приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено для виконання до АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», ПАТ «ОТП Банк», АТ «Ощадбанк», АТ «УкрСибБанк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 р. у справі № 160/3558/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.06.2020 р., визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2020 р. ВП 61636272.

Постанова суду апеляційної інстанції надійшла до приватного виконавця ОСОБА_1. 18.06.2020 р.

Того ж дня, позивачем винесено постанови про скасування процесуальних документів, якими скасовано: постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2020 р.; постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди від 25.03.2020 р.; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25.03.2020 р.; постанову про арешт коштів боржника від 25.03.2020 р.; постанову про арешт майна боржника від 25.03.2020р.

25 вересня 2020 р. ОСОБА_2 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою у якій, зокрема, зазначав, що приймаючи до виконання виконавчий документ приватний виконавець Юхименко О.Л. знехтувала вимогами чинного законодавства, зазначивши у постанові про відкриття виконавчого провадження недостовірну адресу його місця проживання в кв. АДРЕСА_1 , з огляду на те, що він зареєстрований та постійно проживає в смт. Васильківка, Васильківського району, Дніпропетровською області і будь-яких доходів чи майна у м. Києві не має.

Скаржник також зазначав, що у постановах про скасування процесуального документа 18.06.2020 р. приватним виконавцем в якості підстави зазначено рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 р. у справі № 340/826/20 за позовом ОСОБА_3 . На думку скаржника, зазначення у постановах неправильних відомостей ставить під сумнів їх законність.

ОСОБА_2 акцентував увагу на тому, що 24.09.2020 р. йому стало відомо про те, що його картковий рахунок в АТ «Універсал Банк» перебуває під арештом. У зв`язку з цим скаржник припускав, що і до інших банківських установ позивачем не направлялись постанови про зняття арешту з рахунків.

Зазначена скарга стала підставою для проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1., за результатами якої Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України складено довідку від 16.10.2020 р.

За змістом цієї довідки позивачем порушено вимоги ст. 129-1 Конституції України, пунктів 2, 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», частину 1 статті 24, частину 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Такий висновок вмотивовано наступним.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 р. у справі № 160/3558/20, яке набрало законної сили, встановлено, що виконавче провадження приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1. було відкрито з порушенням вимог ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник з 07.08.2008 р. зареєстрований за адресою: Дніпропетровська область, Васильківський район, смт. Васильківка, вул. Нова, 34 і будь-якого майна на у м. Києві не має.

Також, в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме Журналі реєстрації вихідної кореспонденції, відсутні відомості про направлення АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Ощадбанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «ОТП Банк», АТ «УкрСибБанк» постанови від 18.06.2020 р. про скасування процесуального документу, якою скасовано постанову про арешт коштів боржника.

АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк» названа постанова направлена в електронному вигляді 07.10.2020 р.

Згідно пояснень позивача, 19.06.2020 р. нею було встановлено, що у мотивувальній частині постанов про скасування процесуальних документів та повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання допущено помилку, а саме невірно зазначено рішення суду на підставі якого скасовано процесуальні документи, у зв`язку з чим винесено 7 постанов про виправлення помилок у процесуальних документах.

На підставі зазначених висновків перевірки Міністерство юстиції України 25.11.2020 р. направило до Дисциплінарної комісії приватних виконавців подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 .

Згідно висновків цього подання позивачем порушено вимоги:

- статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості виконання судового рішення;

- пунктів 2, 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» щодо здійснення діяльності приватного виконавця з дотриманням принципів законності та обов`язковості виконання рішень;

- частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» щодо місця виконання рішення;

- частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо надсилання документів виконавчого провадження;

- пункту 7 Розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо оформлення постанови.

Рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.12.2020 р., оформленим протоколом № 47, задоволено подання Міністерства юстиції України та застосовано до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1. дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць.

Наказом Міністерства юстиції України № 4462/5 від 24.12.2020 р. «Про застосування до приватного виконавця ОСОБА_1. дисциплінарного стягнення» введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 08.12.2020 р., оформлене протоколом № 47.

Частиною 2 статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 р. № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 3 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності.

Відповідно до пунктів 2, 5 частини1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 р. № 1403-VIII (надалі за текстом - «Закон № 1403-VIII») діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів законності та обов`язковості виконання рішень.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 5 Закон № 1403-VIII державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 7 Розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 р. (у редакції наказу Міністерства юстиції України № 2832/5 від 29 вересня 2016 р.) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за № 1302/29432, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити:

- номер виконавчого провадження;

- вступну частину із зазначенням:

назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність;

назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене;

- мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову;

- резолютивну частину із зазначенням:

- прийнятого виконавцем рішення;

- строку і порядку оскарження постанови.

Пунктами 8, 10 частини 1 статті 17 Закону № 1403-VIII визначено, що Міністерство юстиції України: здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Згідно частини 1 статті 34 Закону № 1403-VIII контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Відповідно до пункту 2 частини 3 названої статті Закону № 1403-VIII позапланові перевірки проводяться на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

Відповідно до частини 7 статті 34 Закону № 1403-VIII у разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 37 Закону № 1403-VIII установлено, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 38 Закону № 1403-VIII підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком приватного виконавця є: 1) факт зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю приватного виконавця; 2) порушення правил професійної етики приватного виконавця; 3) розголошення професійної таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 4) невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків; 5) невиконання статуту Асоціації приватних виконавців України, рішень Ради приватних виконавців України та з`їзду приватних виконавців України.

За змістом частин 1, 2 статті 39 Закону № 1403-VIII Дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків. Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України.

Згідно частини 6 статті 39 Закону № 1403-VIII Дисциплінарна комісія:

1) розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності;

2) у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України;

3) приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Відповідно до пункту 27 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3791/5 від 27 листопада 2017 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2017 р. за № 1442/31310, у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Оцінюючи доводи скаржника щодо наявності в діях приватного виконавця ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП 61636272 за місцем перебування боржника, указаним у виконавчому документі, а не за зареєстрованим місцем його проживання, колегія суддів враховує наступне.

В ухвалі від 06 серпня 2020 року у справі № 369/12476/19 Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду, відмовляючи у відкриті касаційного провадження, серед іншого зазначив, що постановою приватного виконавця від 04 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №369/10398/16-ц, ВП № 59963035, в якому зазначений боржник та його адреса у м. Києві.

За висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, адреса боржника, зазначена у виконавчому листі та у кредитному договорі, є ідентичною. Крім того, в матеріалах виконавчого провадження наявні зворотні повідомлення, отримані боржником за цією адресою. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу також вказана адреса у м. Київ.

Суд також зауважив, що будь-які заяви боржника про зміну адреси проживання чи реєстрації в матеріалах виконавчого провадження та в матеріалах даної цивільної справи не містяться.

Оскільки документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі, а у разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження, документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження, то Верховний Суд підтвердив, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що приватний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов діяв у межах та у спосіб, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, надаючи оцінку діям державних та приватних виконавців щодо перевірки адрес, визначених у виконавчих документах, у справі № 369/12476/19 виходив з того, що при відкритті провадження виконавець не має повноважень перевіряти їх достовірність.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі № 380/7750/20 викладено іншу правову позицію, відповідно до якої Суд дійшов висновку, що хоча приватний виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі, водночас, приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»), повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (частина перша статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). Закріплені у статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» засади діяльності, зокрема, приватного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків.

За наслідком розгляду справи № 380/7750/20 Верховний Суд дійшов висновку, що, отримавши заяву стягувача про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, в якій, як і в указаному виконавчому документі, зазначено дві різні адреси боржника, приватний виконавець не міг не звернути уваги, що ці адреси, якщо вирішувати питання про прийняття до виконання цього виконавчого документа, відсилають до різних виконавчих округів (Львівська область та місто Київ відповідно). Звідси виникає потреба з`ясування місця проживання боржника як умови прийняття виконавчого документа до примусового виконання приватним виконавцем, територіальним округом якої є місто Київ.

Враховуючи неоднозначність судової практики, а також вважаючи, що наявні підстави для відступу від висновків щодо застосування положень статей 4, 24 Закону України «Про виконавче провадження», викладених у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі № 380/7750/20, колегія суддів колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передала справу № 380/9335/20 на розгляд палати, до якої входять ця колегія.

У постанові від 15 липня 2021 року у справі № 380/9335/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов наступних висновків:

«66. … відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені частиною першою статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та кореспондуються з положеннями частини другої статті 2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

В іншому випадку, нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо). Верховний Суд наголошує, що відсутність прямої вказівки в Законі України «Про виконавче провадження» на обов`язок виконавця перевіряти місце проживання боржника не повинна слугувати інструментом ймовірних порушень прав боржника з боку виконавця - суб`єкта владних повноважень.

67. Верховний Суд уважає за необхідне також звернути увагу на положення пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIIІ, відповідно до якої виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

68. Виходячи із системного аналізу цієї норми в сукупності з іншими положеннями Закону №1404-VII, Верховний Суд констатує, що надання триденного терміну для вирішення питання щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання спрямоване саме на необхідність перевірки органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, зокрема і відповідності зареєстрованого місця проживання боржника - фізичної особи адресі боржника, вказаної у виконавчому документі, і належності такого зареєстрованого місця проживання виконавчому округу, на який поширюються повноваження приватного виконавця.

69. Підсумовуючи викладене, саме лише зазначення місця проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою. Відповідні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 в справі №380/7750/20, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду вважає правильними та не вбачає підстав для відступлення від вказаної правової позиції.

70. За встановлених обставин у цій справі визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон №1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.».

Із наведеного випливає, що відкриваючи виконавче провадження ВП 61636272 не за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , позивач допустила порушення вимог частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, у даній правовій ситуації слід взяти до уваги, що до 15.07.2021 р. навіть Верховний Суд, який відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 р. № 1402-VIII забезпечує сталість та єдність судової практики, по різному тлумачив зазначену норму Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, слід констатувати, що відкриваючи провадження не за зареєстрованим місцем проживання боржника, позивач допустила порушення Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, враховуючи, що на той час мав місце неоднозначний підхід до цього питання з боку Верховного Суду, на переконання судової колегії таке порушення не мало б тягнути за собою притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції також поділяє висновки окружного адміністративного суду у тій частині, що не може бути підставою для притягнення до дисциплінарно відповідальності ОСОБА_1 той факт, що позивач допустила описки у мотивувальних частинах постанов про скасування процесуальних документів, оскільки такі описки були самостійно виправлені останньою шляхом винесення постанов про виправлення помилок.

Водночас, ухвалюючи рішення у справі, суд попередньої інстанції помилково послався на те, що відповідачами не спростовано твердження ОСОБА_1 про те, що вона своєчасно направила до банківських установ копії постанови про скасування арешту коштів боржника.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не надано жодних прийнятних та переконливих доказів того, що копії постанови про скасування арешту коштів боржника були доведені до відома або надіслані адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення, як того вимагає ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Твердження ОСОБА_1 про їх своєчасне направлення до банківських установ не підтверджено ані прямим, ані непрямим чином.

Натомість, у скарзі від 25 вересня 2020 р. ОСОБА_2 зазначав, що станом на 24.09.2020 р. його картковий рахунок в АТ «Універсал Банк» перебував під арештом.

Жодних пояснень з цього приводу позивач не надала.

Крім того, в матеріалах справи міститься роздруківка скріншоту автоматизованої системи виконавчого провадження із якої вбачається, що постанова про скасування виконавчої дії направлена до АТ «Універсал Банк» лише 07.10.2020 р.

Таким чином, не дивлячись на те, що постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів боржника були скасовані 18.06.2020 р., рахунок ОСОБА_2 залишався під арештом ще на протязі майже 4 місяців, внаслідок несвоєчасного направлення позивачем копій документів виконавчого провадження, що є підставою для застосування дисциплінарного стягнення.

Помилковим є посилання позивача на те, що в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Дійсно, відповідно до частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, пунктами 8, 10 частини 1 статті 17 Закону № 1403-VIII визначено, що Міністерство юстиції України: здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Згідно частини 1 статті 34 Закону № 1403-VIII контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Відповідно до пункту 2 частини 3 названої статті Закону № 1403-VIII позапланові перевірки проводяться на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

Статтею 37 Закону № 1403-VIII установлено, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 38 Закону № 1403-VIII підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком приватного виконавця є: 1) факт зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю приватного виконавця; 2) порушення правил професійної етики приватного виконавця; 3) розголошення професійної таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 4) невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків; 5) невиконання статуту Асоціації приватних виконавців України, рішень Ради приватних виконавців України та з`їзду приватних виконавців України.

За змістом частин 1, 2 статті 39 Закону № 1403-VIII Дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків. Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України.

Згідно частини 6 статті 39 Закону № 1403-VIII Дисциплінарна комісія:

1) розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності;

2) у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України;

3) приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Із наведеного випливає, що передбачений частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» судовий контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю виконавця не виключає можливості притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності у порядку встановленому Законом № 1403-VIII.

Встановивши за результатами перевірки факт неналежного виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, відповідачі в межах наданих їм повноважень прийняли рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Не може бути підставою для відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення ані той факт, що ОСОБА_2 просив залишити його скаргу без розгляду, ані те, що у позивача на виконанні перебуває значна кількість виконавчих проваджень.

Частиною 1 статті 41 Закону № 1403-VIII передбачено, що за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень:

1) попередження;

2) догана;

3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців;

4) припинення діяльності приватного виконавця.

У цьому контексті судова колегія бере до уваги, що рішенням Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 16.09.2020 р., оформленим протоколом № 39, яке введено в дію наказом Міністерства юстиції України № 2570/7 від 23.09.2020 р., до приватного виконавця ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

При цьому, протоколом № 47 від 08.12.2020 р. зафіксовано, що враховуючи характер та тяжкість дисциплінарного проступку, наявність наслідків та вини приватного виконавця, враховуючи факт застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення протягом року, заступник голови Дисциплінарної комісії Ковальський М.Р. запропонував застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць ця пропозиція була підтримана Комісією.

Таким чином, Дисциплінарною комісією були дотримані вимоги пункту 27 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців щодо урахування під час визначення виду дисциплінарного стягнення обставин вчинення проступку, ступеню вини приватного виконавця, тяжкості вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявності наслідків, розміру заподіяної шкоди, а також фактів застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

З огляду на викладене, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 21 вересня 2021 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко