Справа № 140/2821/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/2821/21 пров. № А/857/13112/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/2821/21 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції Смокович В.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 24.05.2021,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі апелянт, позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 09 березня 2021 року №834 «Про проведення фактичної перевірки».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 09.03.2021 №834 «Про проведення фактичної перевірки», 10.03.2021 за адресою здійснення позивачем господарської діяльності проведено фактичну перевірку, за результатами якої складено акт, яким встановлено порушення вимог статті 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального із змінами та доповненнями».

Позивач зазначає, що наказ не містить відомостей про отримання контролюючим органом в установленому законодавством порядку інформації про порушення ним, як суб`єктом господарювання, вимог податкового законодавства. Зміст наказу суперечить вимогам ст. 81 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а саме: згідно наказу метою проведення перевірки є дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів, у той час як було проведено перевірку щодо зберігання пального; підстави для проведення перевірки, окрім посилань на відповідні нормативно-правові акти, визначені у ПК в наказі відсутні; у наказі не вказаний період діяльності, який буде перевірятися.

З-поміж інших обставин доказами того, що проведена фактична перевірка суперечить вимогам ПК України є відсутність у акті, складеному за результатами її проведення дати та реєстраційного номера.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте у даній справі є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України та підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам. Просив ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що з вини відповідача, який не надіслав на адресу позивача відзиву на позовну заяву, позивач був позбавлений об`єктивної можливості спростувати викладені у ньому заперечення у відповіді на відзив, що є грубим процесуальним порушенням та безперечно вплинуло на ухвалене судом першої інстанції рішення.

Суд першої інстанції, коментуючи відзив у справі, вказує місцем розташування чотирьох резервуарів, куди здійснювалася поставка пального м. Ковель, вул. Брестська, 133, а у наказі на проведення перевірки зазначено адресу АДРЕСА_1 .

З позиції позивача, відповідач сам визнав ту обставину, що проводив перевірку не за адресою господарської одиниці, яку сам визначив у наказі.

Апелянт підсумував, що перевірка за адресою АДРЕСА_1 проведена відповідачем без будь-яких на те підстав, оскільки така адреса не була визначена в наказу ГУ ДПС. Суд першої інстанції на цю обставину уваги не звернув.

Також в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що передумовою проведення фактичної перевірки, з підстав передбачених п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, є отримання в установленому законодавством порядку інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податку законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

Однак в оскаржуваному наказі відсутні відомості про отримання відповідачем в установленому порядку інформації про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Стаття 80 ПК України вказує підставою для проведення фактичної перевірки без попередження платника податків порушення вимог законодавства щодо зберігання спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, а не зберігання пального. З позиції апелянта перевірка проведена без будь-яких правових підстав.

Оскаржуваний наказ також не містить періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, зазначення якого є обов`язковим за змістом вказаної норми. Посилання в наказі на ст. 102 ПК України є недостатнім.

Крім того апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його виконанням, а тому його оскарження після допуску контролюючого органу до її проведення, та якщо надалі прийнято податкові повідомлення рішення чи інші рішення контролюючим органом, то належним способом захисту у такому випадку буде саме оскарження відповідних рішень.

Однак, позивач звернувся до суду із цим позовом 19.03.2021, цього ж дня подано заяву про забезпечення позову, однак у її задоволенні відмовлено 22.03.2021, а провадження у справі відкрито 24.03.2021 та станом на цей час не було винесено податкових повідомлень-рішень, а тому захист прав та інтересів позивача щодо оскарження наказу обрано у спосіб, що не суперечить закону.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач 07.09.2021 подав клопотання про покладення на відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та просив стягнути з Головного управління ДПС у Волинській області на його користь 4000 грн. за надану адвокатом правничу допомогу.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 29.11.2018 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є КВЕД: 49.41 вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.6).

Згідно з витягом з реєстру платників єдиного податку від 21.01.2019 №033 позивач є платником єдиного податку 3 групи (а.с.7) та відповідно до витягу з реєстру платників податку на додану вартість від 10.01.2019 №002 - платником податку на додану вартість (а.с.8).

Позивачу 28.05.2020 видана ліцензія на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, реєстраційний номер №2000698, з терміном дії з 14.06.2020 до 14.06.2025; адреса місця зберігання пального: АДРЕСА_1 ; загальна місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального (літри): 5000 (а.с.9).

ГУ ДПС у Волинській області на підставі підпунктів 20.1.10, 20.1.11 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст.і 75, підпункту 80.2.5 п. 80.2 ст. 80, підпункту 52-2 п. 52 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ПК України з метою перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів видано наказ від 09.03.2021 №834 «Про проведення фактичної перевірки» суб`єкта господарювання ОСОБА_1 , назва господарської одиниці: місце зберігання пального за адресою: АДРЕСА_1 , з питань дотримання вимог ПК України, вимог Законів України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового» від 24.04.2019 №408 та інших нормативно-правових актів, які регулюють ліцензування, виробництво, обіг, зберігання спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального, з терміном проведення 10 днів, починаючи з 10.03.2021. Період діяльності, що перевіряється, визначений статтею 102 ПК України (а.с.10).

За наслідками проведення перевірки складено акт від 11.03.2021 №03/2030/09-01/ про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах та пальним, яким встановлено порушення ст. 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон №481/95-ВР) (а.с.45-48).

Не погоджуючись із наказом ГУ ДПС у Волинській області від 09.03.2021 №834 «Про проведення фактичної перевірки», позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що у оскаржуваному наказі відсутні будь-які покликання на конкретні підстави призначення перевірки, крім як на норми, що регулюють питання призначення перевірки, а також не відображено, яка саме інформація, що фактично наявна та/або фактично отримана контролюючим органом стала підставою для його прийняття, а для зазначення підстави проведення перевірки не достатньо вказати номер підпункту статті ПК України, особливо, якщо вказаний підпункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки.

Також спірний наказ не містить періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, зазначення якого є обов`язковим за змістом вищевказаної норми. Посилання у наказі на ст. 102 ПК України з метою визначення періоду діяльності позивача, який буде перевірятися, суд вважає недостатнім для ідентифікації цього періоду, а також створення у позивача відчуття правової визначеності при здійсненні відповідачем податкового контролю стосовно нього.

Позивач допустив посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, про що свідчать відповідні підписи в акті перевірки, фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 згідно із наказом від 09.03.2021 №834 уже проведена та за її наслідками складено акт від 11.03.2021, яким встановлено порушення ст. 15 Закону №481/95-ВР.

Складений за результатами перевірки акт підписаний позивачем та вручений йому 10.03.2021 (тобто у день його складення), що власне позивачем не заперечується та 11.03.2021 (тобто на наступний робочий день після закінчення перевірки) зареєстрований в контролюючому органі, що відповідає вимогам пункту 86.5 статті 86 ПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі акта перевірки від 11.03.2021 ГУ ДПС у Волинській області винесене податкове повідомлення рішення від 30.03.2021 №, яке є предметом розгляду справи №140/4052/21 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ від 09.03.2021 №834 «Про проведення фактичної перевірки», який є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи вичерпав свою дію внаслідок проведення перевірки та прийняття за її результатами податкового повідомлення-рішення, а тому права позивача не можуть бути поновлені шляхом визнання протиправним та скасування цього наказу, тому у задоволенні позову відмовлено.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги, та зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до підпунктів 20.1.10, 20.1.11 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право: здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів; проводити контрольні розрахункові операції до початку перевірки платника податків щодо дотримання ним порядку проведення готівкових розрахунків та застосування реєстраторів розрахункових операцій. Товари, отримані службовими (посадовими) особами контролюючих органів під час проведення контрольної розрахункової операції, підлягають поверненню платнику податків у непошкодженому вигляді. У разі неможливості повернення такого товару відшкодування витрат здійснюється відповідно до законодавства з питань захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з приписами підпункту 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з п. 80.1 ст. 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності, зокрема, однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального; (підпункт 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України).

Стосовно покликань апелянта щодо не направлення відповідачем відзиву на позовну заяву від 15.04.2021, то такі спростовуються долученою до матеріалів справи квитанцією від 15.04.2021 (а.с.63). Згідно з штрихкодовим ідентифікатором, вказаним у квитанції від 15.04.2019 з`ясовано, що відповідне відправлення дійсно прийняте у відділенні поштового зв`язку саме 15.04.2021.

Крім того, критичній оцінці підлягають доводи апелянта про те, що відповідач сам визнав ту обставину, що проводив перевірку не за адресою господарської одиниці, яку сам же визначив у наказі, з огляду на таке.

Згідно з ліцензією на право зберігання пального адресою місця зберігання пального визначено: Волинська область, м. Ковель, вул Брестська, 113. У наказі на проведення перевірки від 09.03.2021 адресою господарської одиниці вказана така ж адреса, яку продубльовано і у направленнях на перевірку.

Свою чергою у акті перевірки не зафіксовано виходу за іншою адресою, однак стверджено про дослідження реєстру акцизних накладних, товарно-транспортних накладних та видаткових накладних та встановлено придбання пального у ТОВ «Брітіш Петроліум», яке доставлялося та зберігалося за адресою: Волинська область, Ковельський район, м. Ковель, вул. Брестська, 133.

З огляду на викладене та відсутності будь-яких інших доказів, здійснення перевірки позивача за іншою, ніж вказана у наказі про проведення перевірки від 09.03.2021 адресою не підтверджено долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а тому є безпідставними.

Також суд апеляційної інстанції вважає належно дослідженим судом першої інстанції факт, що складений за результатами перевірки акт підписаний позивачем та вручений йому 10.03.2021 (тобто у день його складення) та 11.03.2021 (тобто на наступний робочий день після закінчення перевірки) зареєстрований в контролюючому органі, що у повному обсязі відповідає вимогам п. 86.5 ст. 86 ПК України.

З позиції суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано вказував про недоліки відповідного наказу від 09.03.2021, однак вірно врахував правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 21.02.2020 під час розгляду справи №826/17123/18 (провадження №К/9901/25669/19), де касаційний суд висловив правову позицію з питань оскарження наказів про проведення перевірок у разі допуску податкових органів до проведення перевірок та правових наслідків процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної або фактичної перевірки.

Правовий висновок Верховного Суду за результатами розгляду адміністративної справи №826/17123/18 полягає в тому, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства. У разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.

Такий висновок касаційного суду підтриманий і у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №1340/5184/18 (провадження №К/9901/150/20).

Отже, якщо допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Судом встановлено, що копію оскаржуваного наказу від 09.03.2021 було вручено позивачу 10.03.2021 у день проведення перевірки, про що свідчать підписи на направленнях від 09.03.2021 №772/03-20-09-02 та №773/03-20-09-02 (а.с.49, 50). При цьому, посадових осіб контролюючого органу допущено до проведення перевірки, а акт проведення фактичної перевірки підписано позивачем (а.с.12 зворот, 48)

При цьому, жодних зауважень чи дій щодо недопущення контролюючого органу до проведення перевірки, позивачем не вчинялось.

Тому, відповідачем дотримано процедуру проведення фактичної перевірки позивача.

Також, факт здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального (повноваження за підп. 20.1.10, 20.1.11 п. 20.1 ст. 20 ПК України), свідчить про наявність підстави, передбаченої підпунктом 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, для призначення фактичної перевірки, у зв`язку із чим 09.03.2021 відповідачем прийнято спірний наказ №834.

Суд апеляційної інстанції не надає оцінки доводам апелянта з покликаннями на ухвалу про відмову в забезпеченні позову від 22.03.2021, оскільки така не охоплюється предметом апеляційного перегляду у цій справі.

З урахуванням встановленого колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що відповідач, видавши наказ №834 від 09.03.2021 про проведення фактичної перевірки стосовно позивача та провівши перевірку, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Податковим кодексом України, з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оскаржуваного наказу та про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання його протиправним та скасування.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягає.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/2821/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 21 вересня 2021 року