Справа № 420/4033/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4033/21
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Болтушенко А.О.,

за участю: представника апелянта Філіппенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якій просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 48 від 12.03.2021 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне управління ДМСУ в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте відповідачем рішення порушує приписи чинного законодавства України, є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалося буз урахування та дослідження всіх обставин, які мають значення для справи. Заява позивача не є очевидно необґрунтованою та не носить характер зловживання в розумінні п. 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Встановлено, що заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. ОСОБА_1 із заявою про набуття міжнародного захисту звернувся 25.02.2021, тобто через три місяці після потрапляння на територію України. Крім того, у 2018 році він оформив паспортний документ у відповідному державному органі на Батьківщині, що свідчить про можливість та бажання користуватись захистом країни громадянської належності. Підсумовуючи, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року позовну заяву задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 48 від 12.03.2021 про відмову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду та прийняти рішення у відповідності до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт посилається на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Також вказує, що позивач не підпадає під ознаки «біженець на місці».

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (повне ім`я згідно матеріалів справи №2021OD - ОСОБА_2 ), курд, мусульманин-суніт, ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Туреччини. Одружений з ОСОБА_3 , батько доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Має матір, троє братів та три сестри.

25 лютого 2021 року позивач подав до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області заяву №38, в якій зазначає, що є курдом з Туреччини, та що курдам завжди погрожують, зазначає, що його життя в небезпеці (а.с.60-61).

Відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.03.2021 року, позивач у грудні 2020 року виїхав на автомобілі з м.Конак до м.Стамбул, де його посадили на маленьке судно, з якого пересадили на більше, на якому три дні плив до міста Одеса та перетнув кордон поза межами пункту пропуску нелегально.

У анкеті зазначив, що у курдів з турками є непорозуміння та що позивачу набридло так жити. Вказав, що володів магазином, до якого приходили члени невеликого збройного угрупування, якому було відомо що позивач курд, що його побили. Позивач також зазначив, що хоче привезти своїх рідних, продати дім в Туреччині та розпочати бізнес (а.с.104-108).

Відповідно до листа Одеського прикордонного загону ДПС України від 04.03.2021 №21/1572 позивача затримано 25.11.2020 при спробі незаконного перетину державного кордону України (а.с. 86).

12 березня 2021 заступник начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зроблено висновок «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» з посиланням на ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.145-150).

Згідно до зазначеного висновку: «За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що історія його переслідування є необгрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №48 від 12 березня 2021 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - наказ), яким наказано:

відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Туреччини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

відповідно до чинного законодавства видати заявнику письмове повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

ознайомити заявника з порядком оскарження прийнятого рішення в судових інстанціях або ДМС (а.с.154).

12 березня 2021 року за вих.№5/1-359 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області надано позивачу повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.6-7, 155-157).

Не погодившись з прийнятим наказом, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ є необґрунтованим та передчасним, що є підставою для його скасування. Відповідач не в повному обсязі вивчив, перевірив та надав оцінку інформації по країні походження позивача, що може бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому суд вважав, що керуючись приписами ст. 9 КАС України, з метою повного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду та прийняти рішення у відповідності до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Предметом спору в даному випадку є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За наведеними у пунктах 1, 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначеннями:

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок попереднього розгляду заяв визначений у статті 8 Закону № 3671-VI та, серед іншого, передбачає, що протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених законодавчих норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Матеріали справи, зокрема, анкета від 25.02.2021 та протокол співбесіди від 11.03.2021 свідчать, що позивач є громадянином Туреччини, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Конак, рбл. Ізмір, Туреччина, за національністю курд.

Виїзд з Туреччини обґрунтував наявним конфліктом між курдами та турками, а також, що під час ведення бізнесу на батьківщині до нього приходили члени озброєного угрупування, які застосували до нього фізичне насилля, а також вимагали сплачувати кошти (рекет), що він пов`язує з фактом його належності до курдів.

Відповідно до наказу ГУ ДМС України в Одеській області, який є предметом судового розгляду у даній справі, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок, що став підставою для прийняття оскаржуваного наказу ґрунтується на судженнях суб`єкта владних повноважень про те, що заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пунктах 1 та 13 статті 1 Закону № 3671-VI , оскільки в поданій заяві відсутні посилання на матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань зазнати переслідуваня за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди життю або свободі у разі добровільного повернення до країни громадянської належності. Також вбачається, що заявник прибув до України з метою легалізації.

Слід зазначити, що спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви, яка передбачена статтею 8 Закону № 3671-VI.

Сама ж процедура розгляду таких заяв за Законом складається з наступних стадій:

- попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону);

- розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону);

- прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

Як зазначалося вище, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Це слідує з положень частини другої статті 9 Закону № 3671-VI та пункту 5.1 Розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила № 649).

Матеріали справи підтверджують, що позивач не видає себе за іншу особу, з відповідною заявою звернувся вперше хоч і запізненням, проте дану обставину слід враховувати та оцінювати при вирішенні питання стосовно надання або ненадання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а не на стадії прийняття рішення щодо оформлення документів.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Згідно з пунктом 5.1 Правил № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

- проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви;

- у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Отже, оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності повинна здійснюватися міграційними органами після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стала позиція та правовий підхід щодо вирішення аналогічних правовідносин вбачається постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 815/4355/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 820/6354/16, від 17 грудня 2020 року у справі № 420/3258/19, від 31 березня 2021 року у справі №520/12239/19

У той же час у висновку ГУ ДМС України в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача, на підставі якої приймалось спірне рішення, робиться аналіз обґрунтованості тих побоювань, про які вказував позивач. Тобто відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви позивача рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню як таке, що прийняте усупереч положенням законодавства, які регламентують порядок і підстави прийняття таких рішень, що свідчить про вірність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Слід звернути увагу, що згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас, відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови:

заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву;

всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів;

твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви;

встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статус біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Слід звернути увагу, що у висновку про відмову в оформленні документів від 12.03.2021 є посилання на інформацію країни походження, проте вона жодним чином не дає змогу провести аналіз доводів заявника в контексті наявності конфлікту між курдами та турками в Туреччині, що свідчить про необхідність проведення більш ретельної оцінки позивача у співставленні з такою інформацією.

За умов наявного внутрішнього конфлікту доводи заявника про належність до певної національності, що перебуває у протистоянні з іншою не є очевидно необґрунтованими.

Твердження відповідача про те, що заявник прибув до України як мігрант з ціллю легалізації не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону № 3671-VI, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд звертає особливу увагу на те, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо нього в його країні.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Оцінивши у контексті встановлених судами обставин справи обґрунтованість наведених відповідачем підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судова колегія вважає, що заява ОСОБА_1 не є очевидно необґрунтованою та не носить характер зловживання.

Стосовно висновків суду, що керуючись приписами ст. 9 КАС України, з метою повного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду та прийняти рішення у відповідності до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а у вимозі щодо зобов`язання Головного управління ДМСУ в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід відмовити, колегія суддів зазначає наступне.

Мотивом таких висновків став факт неповного вивчення та перевірки з належною оцінкою відповідачем інформації по країні походження позивача, що може бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як уже зазначалося вище, предмет спору в даному випадку стосується стадії попереднього розгляду заяви визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому дії щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів матимуть наслідком розгляд заяви позивача по суті, що виключає необхідність виходу за межі позовних вимог з метою зобов`язання повторно розглянути заяву, яка по суті згідно встановленого порядку ще не розглянута вперше.

Судова колегія також вважає за необхідне надати оцінку можливості зобов`язання відповідача щодо приняття рішення про оформлення документів в контексті дискреційності його повноважень.

Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Одночасно, колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається та відповідач на їх наявність не вказує, тому колегія суддів вважає, що у відповідача є обов`язок з винесення стосовно позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких умов слід застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області прийняти стосовно нього рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення стосовно позивача.

Судова колегія повторно звертає увагу, що прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Суд першої інстанції в частині задоволення зобов`язальних дій надав невірну правову оцінку обставинам справи, не врахував наведені норми матеріального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям постанови задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в тому вигляді, як їх сформовано у позовній заяві.

В іншій частині суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 31 березня 2021 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 317, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року скасувати в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду та прийняти рішення у відповідності до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Прийняти в цій частині постанову про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 20 вересня 2021 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко