Справа № 520/5063/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 р.Справа № 520/5063/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 20.05.21 року по справі № 520/5063/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - Головного управління ДМС України в Харківській області), в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року № 8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішень - задоволено в повному обсязі.

Скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року № 8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що рішення відповідача від 06 січня 2021 року №№208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну, а також №8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішень - задоволено в повному обсязі.

Скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року № 8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі №520/5063/21 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Головного управління ДМС України в Харківській області повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року по справі № 520/5063/21 є необґрунтованим та таким, що прийняте без врахування важливих обставин у справі, з порушенням норм матеріального (п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року, п.1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року № 321) та процесуального (ст.72, 73, 242 КАС України) права. Зазначає, що г громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з клопотанням про прийняття до громадянства України відповідно до ст.9 Закону України «Про громадянство України». У зв`язку із зверненням позивача з питання прийняття до громадянства України, Головним управлінням ДМС України в Харківській області була здійснена перевірка законності надання йому дозволу на імміграцію (документування посвідкою на постійне проживання). Як було встановлено під час перевірки, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 прибув в Україну в 1997 році. 16 липня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до ВГІРФО УМВС України в Харківській області з метою отримання дозволу на імміграцію. Відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , наданого позивачем при зверненні, 21 березня 2002 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 . Відповідно до висновку від 25.08.2004 року, затвердженого начальником ВГІРФО УМВС України в Харківській області, громадянину ОСОБА_7 було дозволено постійне проживання на території України та документовано посвідкою на постійне проживання. Разом з тим, відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, отриманого під час додаткової перевірки інформації щодо підстав надання дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , шлюб між позивачем та громадянкою України ОСОБА_6 було укладено 20 травня 2004 року (актовий запис № 513 від 20.05.2004 року). Отже, на момент звернення до ВГІРФО УМВС України в Харківській області, а саме - 16 липня 2004 року, ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав на отримання дозволу на імміграцію. При зверненні позивачем були надані свідомо неправдиві відомості щодо дати укладення шлюбу. Вважає, що Харківський окружний адміністративний суд дійшов до помилкового висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів, та що відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу. Звертає увагу, що надання свідомо неправдивих відомостей позивачем підтверджується не тільки копією повторно виданого свідоцтва про шлюб від 04 вересня 2019 року, в якому зазначено, що шлюб зареєстровано 20 травня 2004 року, а і самою автобіографією позивача, в якій він зазначає, що одружився з громадянкою ОСОБА_6 21 березня 2002 року. Окрім цього, як вбачається із відповіді Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, наданої на запит Головного управління ДМС України в Харківській області щодо свідоцтва про шлюб та дати укладення шлюбу ОСОБА_4 , - реєстрація шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 була здійснена 21 травня 2004 року. Тобто, позивачем свідомо була змінена дата реєстрації шлюбу з метою отримання підстав для звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію. Зазначає, що при цьому, Харківський окружний адміністративний суд знову приходить до помилкового висновку, що відповідачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження законності прийнятих рішень, а також доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію». Вважає, що Харківський окружний адміністративний суд при ухваленні рішення проігнорував докази на які посилався відповідач при обґрунтуванні правомірності прийняття рішень № 208358 від 06 січня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію позивачу та №8195 про скасування ОСОБА_3 посвідки на постійне проживання.

Учасники справи про дату час та місце розгляду справи були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач - громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з клопотанням про прийняття до громадянства України відповідно до ст.9 Закону України «Про громадянство України», у зв`язку з чим відповідачем була здійснена перевірка законності надання йому дозволу на імміграцію (документування посвідкою на постійне проживання).

Під час зазначеної перевірки відповідачем було встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 прибув в Україну в 1997 році.

16 липня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до ВГІРФО УМВС України в Харківській області з метою отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , 21 березня 2002 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку від 25.08.2004 року, затвердженого начальником ВГІРФО УМВС України в Харківській області, громадянину ОСОБА_7 було дозволено постійне проживання на території України та документовано посвідкою на постійне проживання.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, отриманого відповідачем під час додаткової перевірки інформації щодо підстав надання дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , шлюб між позивачем та громадянкою України ОСОБА_6 було укладено 20 травня 2004 року (актовий запис № 513 від 20.05.2004 року).

На думку відповідача, на момент звернення до ВГІРФО УМВС України в Харківській області, а саме - 16 липня 2004 року, ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав на отримання дозволу на імміграцію.

06.01.2021 року т.в.о. начальника Головного управління ДМС України в Харківській області було затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Афганістану ОСОБА_5 .

06.01.2021 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Афганістану ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи, що рішення відповідача від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну, а також №8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження законності прийнятих оскаржуваних рішень, а також доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, в силу ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 7 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту - Закон №2491-III).

Відповідно до ст.1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею третьою Закону № 2491-III визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ст.6 Закону № 2491-II центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до приписів ст.9 Закону № 2491-II заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Отже, процедура оформлення дозволу на імміграцію передбачає, що заявник повинен подати відповідну заяву до органу міграційної служби з додавання певного переліку документів. При цьому, в разі ненадання повного пакету документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до ст. 11 Закону № 2491-II особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 18 листопада 2019 року по справі №820/5953/16, 09 липня 2020 року по справі №823/407/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів даної справи вбачається, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні орган міграційної служби (ВГІРФО УМВС України в Харківській області) проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись приписами Законом № 2491-II підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв`язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні, а саме 25.08.2004 року позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 25.08.2004 року. Доказів зворотного матеріали даної справи не містять.

Зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну вбачається, що останньому на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий « 25» серпня 2004 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання № НОМЕР_3 від 21.10.2019 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. Окрім того, зі змісту оскаржуваного рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання вбачається, що останньому на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №321, скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону № 2491-II дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Отже, аналіз наведеної норми Закону передбачає, що підставою для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 25 листопада 2019 року по справі №820/5383/16.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій не було надано доказів в підтвердження саме винних дій позивача щодо надання неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що стало підставою для прийняття рішення відповідачем про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, а тому відповідно останнім не доведено правомірність прийнятих ним рішень, які є предметом оскарження у даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, отриманого під час додаткової перевірки інформації щодо підстав надання дозволу на імміграцію ОСОБА_3 , шлюб між позивачем та громадянкою України ОСОБА_6 було укладено 20 травня 2004 року (актовий запис № 513 від 20.05.2004 року), а тому на момент звернення до ВГІРФО УМВС України в Харківській області, а саме - 16 липня 2004 року, ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав на отримання дозволу на імміграцію, зазначаючи, що при зверненні позивачем були надані свідомо неправдиві відомості щодо дати укладення шлюбу, посилаючись на надану позивачем при зверненні копію свідоцтва про одруження НОМЕР_1 згідно якого позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, як вже було зазначено вище, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні орган міграційної служби (ВГІРФО УМВС України в Харківській області) проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись приписами Законом №2491-II підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст.10 Закону № 2491-II не було виявлено, у зв`язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні.

Якщо відповідач вважав, що надана позивачем при зверненні до органу міграційної служби з метою отримання дозволу на імміграцію копія свідоцтва про одруження НОМЕР_1 є підробленою або містить ознаки підробки, останній не був позбавлений можливості звернутися до відповідних компетентних (правоохоронних) органів з відповідною заявою для проведення відповідної експертизи в процесі досудового розслідування, однак матеріали даної справи не містять відповідних звернень.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що надання свідомо неправдивих відомостей позивачем підтверджується не тільки копією повторно виданого свідоцтва про шлюб від 04 вересня 2019 року, в якому зазначено, що шлюб зареєстровано 20 травня 2004 року, а і самою автобіографією позивача, в якій він зазначає, що одружився з громадянкою ОСОБА_6 21 березня 2002 року колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують вже наведені вище висновки суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що як вже зазначалося вище, чинним законодавством визначено, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є саме свідоме надання неправдивих відомостей і в даному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не має повноважень самостійно встановлювати факт свідомого чи не свідомого надання заявником неправдивих відомостей, зазначених в офіційних документах, тим паче факту надання підроблених таких документів.

Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 14 листопада 2018 року по справі №815/1032/17.

Також колегія суддів зазначає, що навіть якщо дозвіл на імміграцію було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягара наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем була змінена дата реєстрації шлюбу з метою отримання підстав для звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію носять характер особистих припущень скаржника, як таких, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи та відповідно не підтверджують винних дій позивача.

Таким чином при прийнятті оскаржуваних рішень (рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №208358 про скасування ОСОБА_3 (уродженцю Афганістану) дозволу на імміграцію в Україну; рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06 січня 2021 року №8195 про скасування ОСОБА_3 (уродженицю Афганістану) посвідки на постійне проживання) відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушив законні інтереси позивача.

Відповідно, з урахуванням вже наведених вище висновків суду у даній справі, доводи апеляційної скарги про те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року по справі № 520/5063/21 є необґрунтованим та таким, що прийняте без врахування важливих обставин у справі, з порушенням норм матеріального (п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року, п.1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року №321) та процесуального (ст.72, 73, 242 КАС України) права є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача, а тому скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України, а також враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Оскільки дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 520/5063/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.09.2021 року