Справа № 640/13401/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Київ № 640/13401/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Київської митрополії Української православної церкви (01015, м.Київ, вул.Лаврська, 15, ) до Чернігівської обласної ради (Чернігівська облрада) (14000, м.Чернігів, просп. Миру, 43, ), треті особи - Свято-Благовєщенський чоловічий монастир Ніжинської Єпархії Української православної церкви, Ніжинська міська рада Чернігівської області, про визнання протиправними та скасування рішень,

встановив:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулася Київська митрополія Української православної церкви (далі також - позивач) з адміністративним позовом до Чернігівської обласної ради (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати незаконним та протиправним рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №62-21/VІІ «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви» та скасувати його;

- визнати незаконним та протиправним рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12» та скасувати його.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Позивачем одночасно з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви»;

- зупинення дії рішення Чернігівської обласної ради стосовно прийняття рішення 18.12.2019 року №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12»;

- заборони Ніжинській міській раді Чернігівської області вчиняти дії щодо передачі у власність, проведення державної реєстрації пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 заяву Київської митрополії Української православної церкви про забезпечення адміністративного позову задоволено частково, а саме:

- зупинено дію рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви».

- зупинено дію рішення Чернігівської обласної ради стосовно прийняття рішення 18.12.2019 року №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12».

- в іншій частині заяви відмовлено.

04.07.2020 на адресу суду від представника Чернігівської обласної ради подано клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що даний спір не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному значенню адміністративні справи, а тому не підпадає піж юрисдикцію адміністративних судів та повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Представником позивача подано заперечення щодо клопотання про закриття провадження у справі та зазначив, що характер правовідносин, з яких виник спір, предметом спору у даній справі є саме правомірність чи не правомірність прийняття органом місцевого самоврядування, а саме Чернігівською обласною радою рішення про скасування власного рішення. Відтак спір належить до адміністративної юрисдикції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2021 відмовлено представнику Чернігівської обласної ради в задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Представником Чернігівської обласної ради на виконання вимог ухвали суду подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та зазначає, що при прийнятті оскаржуваних рішень обласна рада не вийшла за межі наданих їй повноважень, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Також зазначає, що Ніжинська міська рада рішенням від 23.01.2020 №17-66/2020 «Про надання згоди на безоплатне прийняття у комунальну власність Ніжинської міської об`єднаної територіальної громади в особі Ніжинській міський ради Чернігівської області пам`ятки архітектури, охоронний №830/5 «Будинок лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресами: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, Гоголя, 12» прийняла у комунальну власність.

У свою чергу, Ніжинською міською радою також надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Представником позивача надано відповіді на відзиви Чернігівської обласної ради та Ніжинської міської ради, в яких наполягає на задоволення позову в цілому.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.09.2019 Чернігівською обласною радою прийнято рішення №72-19/VIІ «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви», а саме:

1. Передати безоплатно із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5).

2. Управлінню комунального майна обласної ради здійснити заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря відповідно до вимог законодавства.

Позивач стверджує, що зазначене рішення є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію шляхом його виконання, також, на думку позивача, спірним рішенням було передано право власності чоловічому монастирю.

18.12.2019 Чернігівською обласною радою прийнято рішення №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви».

18.12.2019 Чернігівською обласною радою прийнято рішення №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12», яким встановлено:

1. Порушити клопотання перед Ніжинською міською радою щодо безоплатної передачі із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у комунальну власність міста Ніжина пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12.

2. У разі надання згоди Ніжинською міською радою на безоплатне прийняття майна, передати об'єкт нерухомості, що зазначений у п.1 цього рішення.

На думку позивача, спірне нерухоме майно є культовою спорудою та, відповідно, останній має переважне право на передачу йому майна за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12, що має наслідком визнання незаконним рішення від 18.12.2019 №63-21/VI. Також зазначає, що Чернігівська обласна рада зобов'язана була передати у приватну власність КМ УПЦ об'єкти нерухомого майна за вказаною адресою.

23.01.2020 Ніжинська міська рада прийняла рішення №17-66/2020 «Про надання згоди на безоплатне прийняття у комунальну власність Ніжинської міської об'єднаної територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області пам'ятки архітектури, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12, яким встановлено:

1. Надати згоду на безоплатне прийняття у комунальну власність Ніжинської міської об'єднаної територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області пам'ятки архітектури, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, вул. Гоголя, 1, відповідно до Технічних характеристик об'єктів.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон 280/97) встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст.10 Закону 280/97 передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 60 Закону 280/97 закріплено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Пунктом 5 ст.60 Закону 280/97 встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Також, ст.143 Конституції України закріплено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Статтею 43 Закону 280/97 передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.53 Закону 280/97 рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Дійсно, низка чинних законів передбачає право органів місцевого самоврядування скасовувати власні рішення, але за певних умов та наявності певних обставин.

Положення Закону 280/97 стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни з будь-якого питання, що є компетенцією органу місцевого самоврядування, дано офіційне тлумачення в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009. Зокрема, в абз.3 п.3 цього акту зазначено, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, майно, щодо якого були прийняті спірні рішення, а саме: будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12, належить на праві спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ЯЯЯ №710105 від 06.05.2006 та ЯЯЯ №086068 від 28.02.2006.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 25.09.2019 об'єкти нерухомого майна за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12. Перебувають у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в особі Чернігівської обласної ради, що підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви», яким встановлено:

1. Передати безоплатно із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5).

2. Управлінню комунального майна обласної ради здійснити заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря відповідно до вимог законодавства.

Однак, на виконання вище зазначеного рішення так і не були передані у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5), станом на час розгляду справи нерухоме майно перебуває у комунальній власності Чернігівської обласної ради.

Вище зазначене спростовує доводи позивача в частині спірного рішення від 25.09.2019 року №72-19/VII щодо його виконання та воно вичерпало свою дію.

Щодо безпосередньо до спірного рішення від Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №62-21/VІІ «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви».

Так, ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт - нормативним чи ненормативним.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб'єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об'єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб'єктами, які беруть на себе права чи обов'язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена в реалізації свого суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Натомість ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб'єкта права, якому надаються певні права або на якого покладаються певні обов'язки. І об'єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб'єктивної волі стосовно конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і, залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Таким чином, співвідношення між нормативними та ненормативними актами визначається з огляду на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв'язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб'єктів і які реалізуються без темпоральних обмежень.

Суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача про скасування власного рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке, в даному випадку, вичерпало свою дію фактом його невиконання.

Тобто, станом на час розгляду справи спірне рішення обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви» не виконано, заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря не здійснювались, відтак відсутні правовідносини, які пов'язані із володінням релігійною організацією таким майном.

Посилання позивача в цій частині на рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп та постанову Верховного Суду від 04.07.2019 №128/2428/16-а є недоречним, оскільки лише акти одноразового застосування, що вичерпують свою дію фактом їхнього виконання не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, а в даному випадку має місце невиконання правового акта одноразового застосування Чернігівської обласної ради, що є підставою для прийняття рішення про скасування органом місцевого самоврядування свого попереднього владного управлінського рішення.

У справі відсутні докази, які б підтверджували, що рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви» було виконано та оформлена передача культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви.

Щодо тверджень позивача в тій частині, що об'єкти нерухомого майна за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 є культовими спорудами і позивач має переважне право на передачу йому спірного нерухомого майна і, як наслідок, просить скасувати рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 року №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12»

Так, згідно з п.4 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 №02-5/109 Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" під культовими будівлями та майном слід розуміти будівлі і речі, спеціально призначені для задоволення релігійних потреб громадян. Тому, зокрема, не можуть бути визнані культовими будівлями ті приміщення, що пристосовані для проживання священослужителів та інших служителів культу, якщо вони не є невід'ємною частиною культової споруди і не знаходяться на земельній ділянці, необхідній для обслуговування цієї споруди (сторожка тощо). Зазначені обставини можуть встановлюватись документами служби технічної інвентаризації.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що об'єкти нерухомого майна за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 є культовими спорудами, адже функціональне призначення зазначеного майна спеціально пристосовано для здійснення комерційного (підприємницької) діяльності, а не для задоволення релігійних потреб громадян. Відтак в цій частині не може застосовуватися Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» в частині безоплатної приватизації релігійною громадою, оскільки на даний час зазначені об'єкти нерухомого майна перебувають у розпорядженні КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської області.

Необхідно зазначити, що підставою для прийняття рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VIІ стало клопотання Управління Ніжинської єпархії Української Православної Церкви та відповідно до ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії УПЦ.

Згідно ч.1 ст.345 ЦК України фізична чи юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Оскільки нерухоме майно не є культовою спорудою, та на нього не поширюються вимоги Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в частині безоплатної приватизації релігійною громадою, то в такому випадку відповідач повинен був застосувати норми Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 №2269-8, яким встановлюється спеціальний режим відчуження майна, що перебуває у комунальній власності. Але визнання такого рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Таким чином, спірні об'єкти нерухомого майна, які належать на праві комунальної власності Чернігівської обласній раді, не можуть бути передані безоплатно юридичній особі приватного права, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Необхідно зазначити, що позовна вимога в частині скасування рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 «Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12» також задоволенню не підлягає, оскільки не стосується саме інтересів позивача, та, відповідно, не порушує його прав та законних інтересів в розумінні ч. 1 ст. 5 КАС України. Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Київської митрополії Української православної церкви (01015, м.Київ, вул.Лаврська, 15, ) - відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.157 КАС України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій