Справа № 755/10224/21
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом Громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни і заборону в`їзду, -

у с т а н о в и в:

18.06.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення примусове повернення до країни походження або третьої країни і заборону в`їзду, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 19.06.2019 року про повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 19.06.2019 року відповідачем стосовно позивача було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни із забороною в`їзду на територію України на три роки до 19.06.2022 року та зобов`язано останнього покинуту територію України у термін до 29.06.2019 року. Вказане рішення не було вручене позивачу в день його прийняття та не роз`яснене за участю перекладача та захисника, тому представник позивача 01.06.2021 року звернувся до відповідача із адвокатським запитом і 11.06.2021 року відповідач направив на адресу представника позивача відповідь із наданням копії рішення від 19.06.2019 року. Оскаржуване рішення сторона позивача вважає протиправним, необґрунтованим та передчасним, таким, що порушує права позивача, не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте без дослідження всіх обставин, а позивач на законних підставах перебуває в Україні і не може повернутись до країни походження. Крім того, оскаржуване рішення не відповідає вимогам національного та міжнародного законодавства. Позивач перебуває на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 від 13.06.2018 зі строком дії до 13.06.2019. Бажаючи продовжити строк дії посвідки позивач 13.05.2019 року звернувся до відповідача та надав всі необхідні документи для продовження дії посвідки на тимчасове проживання. Документи були прийняті, однак 13.06.2019 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року у справі №755/10724/19 постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП від 19.06.2019 року скасовано і закрито справу про адміністративне правопорушення. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №640/12187/19 визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №1607/18 від 16.04.2019 про скасування посвідки позивача на тимчасове проживання, визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №173976000 від 16.05.2019 року про відмову в оформленні посвідки, а також зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про обмін посвідки на тимчасове проживання. Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення відповідачем не враховано, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України та має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів асоціальної характеристики позивача, таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, необхідно оцінити дотримання інтересів малолітньої дитини, доля якої, враховуючи її вік та становище матері, вочевидь потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України. Також, позивач вказує, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення - 19.06.2019 року він був таким, що на законних підставах тимчасово перебував на території України. Крім того, в порушення п. 2 розділу ІІ Інструкції, оспорюване рішення про примусове повернення не було оголошене позивачу протягом 72 годин з дати його ухвалення в присутності перекладача та/або законного представника під підпис. Позивач вказує, що застосоване у законодавстві словосполучення «може супроводжуватись забороною подальшого в`їзду в Україну» розглядається законотворцем як право, а не необхідність або обов`язок. Тобто, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є необов`язковим, а являється санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених законом підстав. В оскаржуваному рішенні не зазначаються підстави, передбачені ст. 13 Закону щодо необхідності заборони в`їзду в Україну. Прийняття рішення про повернення та заборону в`їзду має бути обґрунтованим, тобто винесеним з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації, оскільки необґрунтоване рішення може поставити під загрозу життя або свободу заявника, піддати його ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або таких, що принижують гідність, поводженню чи покаранню.

Ухвалою суду від 18.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду.

26.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач має право перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів. 19.06.2019 року працівниками відповідача був виявлений позивач, який перебував на території України без наявних законних підстав та було встановлено, що позивач прибув на територію України 14.06.2017 року з приватною метою і вчасно не виїхав з території України через те, що не встиг підготувати документи для легалізації факту свого перебування в Україні. За порушення правил перебування на території України відносно позивача 25.03.2019 року був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. 19.06.2019 року відповідачем було прийняте оскаржуване рішення, при цьому від позивача того ж дня було відібрано розписку про отримання зазначеного рішення, зміст рішення роз`яснено позивачу на зрозумілій йому мові, а також було роз`яснено наслідки невиконання рішення і порядок його оскарження. Статтею 26 закону не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особи без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Тобто, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення, відповідач керується передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства.

До початку проведення судового засідання позивач та його представник звернулись до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, своїм листом від 07.06.2021 року відповідач повідомив представника позивача про розгляд його звернення від 01.06.2021 року та разом із цим листом направив копію оскаржуваного рішення.

Відповідь на своє звернення представник отримав 11.06.2021 року.

За містом оскаржуваного рішення від 19.06.2019 року, 19.06.2019 року пo вул. Петропавлівська, 11, було виявлено громадянина республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на території України в порушення Закону Україна «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Громадянин республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прибув в Україну l4.06.2017 через КПП «Жуляни» з приватною метою. Проживає в АДРЕСА_1 в орендованій квартирі за рахунок власних коштів. Проживав на території України з 2017 року. Вчасно не виїхав так як готував документи для легалізації та вчасно їх не підготував. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС В МІСТІ Києві та Київській області відносно гр. Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. l ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол ЦМУ 003825 від 19.06.2019 року). Відповідно до Закону України «Про імміграцію», де визначаються категорії іммігрантів, яким надається дозвіл на імміграцію в Україну, Закону України «Про громадянство України», гр. Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для отримання на імміграцію в Україну або підстав для набуття громадянства України не має. У зв`язку з тим, що гр. Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно перебуває на території України та у нього відсутні підстави для подальшого перебування на території держави, підлягає примусовому поверненню за межі України. Враховуючи вище викладене та з метою забезпечення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб громадянства, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина гp. Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заборонити в`їзд на територію України гр. Республіка Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 3 (три) роки до 19.06.2022р.; зобов`язати його покинути територію України у термін 29.06.2019.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року у справі №755/10724/19 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ №003825 від 19.06.2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина Лівану ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення.

У вказаному рішенні зазначено, що в спростування наведених позивачем доводів відповідачем жодних доказів того, що позивач не звертався 13.05.2019 року з відповідною заявою про продовження строку дії посвідки на проживання або отримання позивачем відмови у продовженні строку дії посвідки на визначених законом підставах за результатами розгляду заяви не надано.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі №640/12187/19: визнано протиправним та скасоване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №1607/18 від 16.04.2019 про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Лівану ОСОБА_3 ; визнане протиправним та скасоване рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.05.2019 №173976000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянина Лівану ОСОБА_3 ; зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути ОСОБА_3 про обмін посвідки на тимчасове проживання від 13.05.2019, з урахуванням висновків суду.

У вказаному рішенні зазначено, що громадянин Лівану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , перебував на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання серії № НОМЕР_1 від 13.06.2018 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області зі строком дії до 13.06.2019, підстава видачі 03/13 - возз`єднання сім`ї з громадянами України. 13.05.2019 позивач звернувся з заявою-анкетою до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 173976000 про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання. Рішенням ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 16.05.2019 № 173976000 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п. 11 п. 61 Порядку № 322 - в інших випадках, передбачених законом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_8 з 07.12.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Від шлюбу подружжя має малолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В силу частини 1 статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 вказаного Закону, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що саме за порушення вищевказаних норм законодавства, а саме - за порушення правил перебування в Україні, проживання без документів на право проживання в Україні, відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП, працівником ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області стосовно гр. Лівану складено протокол про адміністративне правопорушення від 19.06.2019 року та постановою від 19.06.2019 року накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Того ж дня відносно позивача прийнято оскаржуване рішення. При цьому, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/10724/19 від 20.01.2020 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН ЦМУ №003825 від 19.06.2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина Лівану ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Із матеріалів справи слідує, що обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, позивач посилається зокрема на те, що при прийнятті рішення уповноваженою особою відповідача не враховано сімейний стан позивача, перебування на його утриманні малолітньої дитини, відсутність забезпечення перекладача при складанні оскаржуваного рішення тощо.

Згідно п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

На думку суду, у даній справі втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд враховує, що стороною відповідача не наведено та не надано доказів негативної характеристики щодо позивача.

При цьому, суд вважає, що при оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, варто також оцінити дотримання прав та інтересів дитини позивача, доля якої, враховуючи її малолітній вік, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення позивача з України. Вислання позивача, як батька малолітньої дитини беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до цієї дитини і при цих конкретних обставинах відповідач, на думку суду, приймаючи оскаржуване рішення, в достатній мірі не врахував найкращі інтереси дитини для цілей статті 8 Конвенції.

Також, слід зазначити, що згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучі встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

За встановлених обставин суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України, не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, а тому вимоги позивача про визнання рішення протиправним та його скасування підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З урахуванням викладених обставин та наведених норм чинного законодавства України суд приходить до висновку, що ураховуючи наявність місця проживання позивача на території України, наявність у нього малолітньої дитини, відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, відповідач безпідставно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у даному випадку були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону №3773-VI, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Крім того, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд приймає до уваги посилання сторони позивача на не забезпечення позивача під час здійснення процесуальних дій перекладачем, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП скасована в судовому порядку, що із заявою про продовження/обмін посвідки позивач звернувся за місяць до закінчення її терміну, а також що судовим рішенням скасовано рішення відповідача від 16.04.2019 року про скасування посвідки на тимчасове проживання та скасовано рішення відповідача від 16.05.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Також суд зазначає, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що стороною позивача пропущений процесуальний строк на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач отримав текст оскаржуваного рішення 11.06.2021 року та із відповідним позовом звернувся до суду 18.06.2021 року, тобто в межах шестимісячного терміну від дня отримання копії оскаржуваного рішення. При цьому, посилання сторони відповідача про те, що копія оскаржуваного рішення була вручена позивачу у день прийняття такого рішення, жодними наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

Адміністративний позов Громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни і заборону в`їзду - задовольнити.

Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській від 19.06.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду громадянина Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнати протиправним та скасувати.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 15.09.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Республіки Ліван ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02125, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -