Справа № 640/15931/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року м. Київ № 640/15931/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС»

до Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» (надалі - позивач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Маршала Рибалка, будинок 11Б, офіс 8 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (надалі - відповідач), адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати неправомірними висновки відповідача, що викладені у акті № б/н від 12 березня 2020 року, складеного за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із середніми та значними наслідками;

- визнати незаконними та скасувати пункту 9 наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 17 березня 2020 року № 22-Л в частині анулювання ліцензії згідно додатку 9 до наказу, реєстраційний запис № , виданої на підставі наказу № 22-Д від 18 квітня 2018 року виданої ТОВ «ІНДЖОЙ БІЗНЕС»;

- зобов`язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України внести відомості до Реєстру виданих ліцензій про скасування анулювання реєстраційний запис № , виданої ТОВ «ІНДЖОЙ БІЗНЕС».

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття неправомірних рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оскаржуваний наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 27 лютого 2020 року № б/н в частині анулювання ліцензії товариству з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» прийнято відповідачем з порушенням процедури проведення перевірки, а саме неповідомлення про проведення планового заходу контролю, а тому наслідки вказаної перевірки є протиправними, що є підставою для визнання протиправним та скасування наказу відповідача в частині анулювання ліцензії на господарську діяльність з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, виданої товариству з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС».

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та вирішено Здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача викладених у адміністративному позові, представником відповідача було надано відзив, в якому останній зазначає, що перевіркою, яка була підставою для прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень було встановлено, що підприємство ТОВ «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» було надано документи для проведення планової перевірки, які не відповідають інформації, наданій у відомості про суб`єкта господарювання, яка була надіслана до органу ліцензування при отриманні ліцензії та ліцензійним умовам, а саме: згідно наданих документів на момент отримання ліцензії не працевлаштовані робітники в кількості 58 чоловік; відсутній договір оренди № 16/01-18 від 16 січня 2018 року з ТОВ «ПАЛЛАНТ ГРУП» щодо оренди майстерні, виробничих та складських приміщень, які вказувалися у відомості про суб`єкт господарювання; відсутній договір оренди № Т-14/33 від 14 березня 2018 року з ТОВ «ПАРК-ТРАНС-ГРУП» щодо оренди будівельної техніки який вказувався у відомості про суб`єкт господарювання; відсутній договір з лабораторією № В-19/03/18 від 23 січня 2018 року з випробувальною лабораторією інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук. Атестат акредитації № 2Н362 дійсний 12 січня 2019 року; відсутній договір з лабораторією № 20/02/18Л від 20 лютого 2018 року з випробувальною лабораторією ТОВ «УКРСТАНДАРТ-ПЛЮС».

Вказане стало підставою для висновку про порушення пункту 8 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками.

Щодо аргументів позивача про неповідомлення останнього уповноваженим органом про проведення перевірки, представник відповідача зазначає, що повідомлення надсилаються рекомендованим листом та/або за допомогою електронного поштового зв`язку або вручається особисто під розписку керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі-підприємцю або уповноваженій ним особі.

В свою чергу, представник відповідача зазначає, що посадовою особою, 06 лютого 2020 року було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу позивача повідомлення про проведення планової перевірки, про що свідчить повідомлення від 05 лютого 2020року № 10/26-18/0502/08.

Окрім того, представник зауважує, що головний державний інспектор відділу по роботі з ліцензіатами вручив особисто директору позивача Величко Л.М. вимогу від 27 лютого 2020 року № 10/26-4/2702/08 з переліком документів, які необхідно надати для проведення перевірки, до того ж вимога містила термін проведення планового заходу.

Окрім того, представник звертає увагу, що керівником позивача було отримано особисто направлення для проведення позапланової перевірки від 27 лютого 2020 року про що свідчить підпис останнього.

На підставі викладених вище обставин, представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог викладених у прохальній частині адміністративного позову.

Не погоджуючись з аргументами та доводами викладеними представником відповідача у відзиві на адміністративний позов, представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій останнім було зазначено, що відповідно до аргументів викладених представником відповідача вбачається, що посадовою особою, 06 лютого 2020 року було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу позивача повідомлення про проведення планової перевірки.

Разом з тим, представником відповідача було надано до суду разом з відзивом копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на якому зокрема міститься штамп поштового відділення Київ 115 ПАТ «УКРПОШТИ», з вказаною датою 14 березня 2020 року, що свідчить про отримання вже після дати проведення перевірки.

Крім того, представник позивача звертає увагу, що факт того, що уповноваженими особами відповідача, не було повідомлено позивача про проведення перевірки у відповідності до вимог чинного законодавства, тобто не пізніше десяти днів до дня проведення перевірки, підтверджується, власне змістом Акту перевірки б/н від 12 березня 2020 року, де зазначено безпосередньо уповноваженими представниками відповідача, на питання про проведення планового заходу державного нагляду (контролю) суб`єкт господарювання письмово повідомлений не пізніше ніж за 10 днів до дня здійснення такого заходу, вказано, що Позивач повідомленим не був та відповідно в графі відповіді на запитання зазначено "Ні".

Також, представник позивача зауважує, що відсутність можливості надати документи для перевірки в повному обсязі логічно можна пояснити тим, що завчасного повідомлення від відповідача про проведення перевірки, як того вимагає закон до позивача не надходило, також, як і не направлялася своєчасно вимога щодо підготовки та надання документів, яка хоч і датована 27 лютого 2020 року, однак, як за твердженнями представника позивача, на адресу останнього направлена не була.

Проте, такі документи, на спростування висновків перевірки та виявлених порушень не були надані позивачем і до суду, хоча жодних перешкод для цього у позивача не існувала, і останній зобов`язаний був подати до суду всі наявні в нього докази в цій справі.

При цьому, за твердженнями представника позивача вбачається, що направлення на перевірку датовану 27 лютого 2020 року № б/н, вимогу головного державного інспектора відділу по роботі з ліцензіатами датовану 27 лютого 2020 року № 10/26-4/2702/08, було отримано уповноваженою особою позивача лише 12 березня 2020 року, тобто фактично у день складення працівниками відповідача Акту перевірки.

Також, представник позивача звертає увагу, що у отриманій від відповідача вимозі зазначено дату надання документів не пізніше 11 березня 2020 року, тобто, жодної реальної можливості завчасно підготувати належний перелік документів у позивача не було, так як представники відповідача вручили дану вимогу - 12 березня 2020 року, отже поза межами вказаної у вимозі дати.

Керуючись викладеними вище висновками та аргументами, представник позивача підтримав викладені у адміністративному позові вимоги та просив суд задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, що товариство з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» зареєстроване в якості юридичної особи 23 травня 2017 року.

02 травня 2018 року на підставі наданого позивачем вичерпного переліку документів було отримано ліцензію Державної архітектурно-будівельної інспекції України на провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з середніми та значними наслідками, реєстраційний запис , початок дії якої починався з 18 квітня 2018 року.

Надалі, на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 27 листопада 2019 року № 1332, направлення № б/н від 27 лютого 2020 року, Законів України «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві було проведено планову перевірку додержання товариством з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками.

За результатами вказаного вище планового заходу уповноваженим органом було складено Акт від 12 березня 2020 року № б/н, та акт про виявлення недостовірності даних у документах, поданих суб`єктом господарювання разом з заявою про отримання ліцензії від 12 березня 2020 року № б/н.

З аналізу вказаного вище Акту вбачається, що за результатами такої перевірки, уповноваженими органами було викладено висновок щодо порушень ТОВ «ІНДЖОЙ БІЗНЕС», а саме уповноваженим органом було зазначено, що підприємством було надано документи для проведення планової перевірки, які не відповідають інформації, наданій у відомості про суб`єкта господарювання, яка була надіслана до органу ліцензування при отриманні ліцензії та ліцензійним умовам, а саме: згідно наданих документів на момент отримання ліцензії не працевлаштовані робітники в кількості 58 чоловік; відсутній договір оренди № 16/01-18 від 16 січня 2018 року з ТОВ «ПАЛЛАНТ ГРУП» щодо оренди майстерні, виробничих та складських приміщень, які вказувалися у відомості про суб`єкт господарювання; відсутній договір оренди № Т-14/03 від 14 березня 2018 року з ТОВ «ПАРК-ТРАНС-ГРУП» щодо оренди будівельної техніки який вказувався у відомості про суб`єкт господарювання; відсутній договір з лабораторією № В-19/03/18 від 23 січня 2018 року з випробувальною лабораторією інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук; атестат акредитації № 2Н362 дійсний 12 січня 2019 року; відсутній договір з лабораторією № 20/02/18Л від 20 лютого 2018 року з випробувальною лабораторією ТОВ «УКРСТАНДАРТ-ПЛЮС».

Вказане на переконання уповноважених осіб відповідача, свідчило про порушення позивачем пункту Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками.

Не погоджуючись з викладеними уповноваженими особами відповідача висновками, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

В свою чергу, щодо позовних вимог позивача в частині визнання неправомірними висновків відповідача, що викладені у акті № б/н від 12 березня 2020 року, складеного за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів із середніми та значними наслідками, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів).

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Згідно пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас, суд зауважує, що право на судове оскарження не є абсолютним, наявність лише формальної або процедурної помилки, без врахування рішення, яке має для суб`єкта конкретні юридичні наслідки, не є підставою для звернення до суду.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів.

У свою чергу до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинені ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що акт перевірки - це документ, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів. Оцінка акта перевірки, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

З аналізу викладеного вище, можна прийти до висновку, що акт перевірки є лише службовим документом, що фіксує проведення перевірки та висновки контролюючого органу щодо наявності чи відсутності порушень вимог законодавства, тобто такий акт та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків, не породжують, не змінюють та не звужують права особи, не встановлюють для неї додаткових обов`язків та не покладають відповідальність, а тому не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яке може бути оскаржено до адміністративного суду.

Відтак, на переконання суду висновки, викладені в акті перевірки, є відображенням дій посадових особі контролюючого органу і самі собою не породжують правових наслідків для позивача та відповідно такий акт, дії по його складанню та висновки у ньому не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача або настання негативних наслідків, не порушують його прав, свобод або інтересів.

Зазначене свідчить про те, що доводи, судження, інформація акта перевірки, складеного особами, що її проводили, вивчається та оцінюється, уповноваженими особами, і в разі наявності порушень саме вони такі особи приймають рішення, яке і визначає відповідальність суб`єкту господарювання за виявлене порушення.

Суд зауважує, що сам по собі акт перевірки та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав платника податків, крім виникнення права на подання зауважень до акта.

Таким чином, виходячи з викладеного в сукупності суд приходить до висновку, що оскаржуваний позивачем акт складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з середнім та значними наслідками від 12 березня 2020 року № б/н не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Обов`язкові рішення суб`єкта владних повноважень мають відповідати вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які не можуть поширюватися на акт перевірки.

Таким чином, з урахуванням встановлених вище судом обставин, беручи до уваги той факт, що оскаржуваний позивачем акт складений за результатами перевірки не порушує права та інтереси позивача не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування пункту 9 наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 17 березня 2020 року № 22-Л в частині анулювання ліцензії згідно додатку 9 до наказу, реєстраційний запис № , виданої на підставі наказу № 22-Д від 18 квітня 2018 року виданої ТОВ «ІНДЖОЙ БІЗНЕС», суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 затверджене Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно із пунктом 2 Положення Державна архітектурно-будівельна інспекція України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основним завданням Державної архітектурно-будівельної інспекції України, у відповідності до приписів пункту 3 Положення, є, зокрема, реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

Як передбачено підпунктом 2 пункту 4 Положення, Держархбудінспекція відповідно до покладених на неї завдань проводить перевірки, зокрема, додержання суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

В свою чергу, суд звертає увагу, що правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (надалі - Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»/в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Дія Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності та не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Контроль за додержанням ліцензіатами вимог здійснюється органами ліцензування у встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Основні принципи державного нагляду (контролю) визначені статтею 3 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», одним з яких є здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.

Загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю) містяться в статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» встановлено, що у разі якщо суб`єкт господарювання на відповідний плановий період включений до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) одночасно кількох органів державного нагляду (контролю), відповідні планові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) комплексно - одночасно всіма органами державного нагляду (контролю), до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) яких включено суб`єкта господарювання.

Згідно абзацу 1, 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. Внесення змін до річних планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) не допускається, крім випадків зміни найменування суб`єкта господарювання та виправлення технічних помилок. Плановим періодом вважається рік, який обчислюється з 1 січня по 31 грудня планового року.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 4 статті 5 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що органи державного нагляду (контролю) здійснюють планові заходи з державного нагляду (контролю) за умови письмового повідомлення суб`єкта господарювання про проведення планового заходу не пізніш як за десять днів до дня здійснення цього заходу.

Повідомлення повинно містити: дату початку та дату закінчення здійснення планового заходу; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; найменування органу державного нагляду (контролю).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом та/або за допомогою електронного поштового зв`язку або вручається особисто під розписку керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі.

З аналізу викладених вище вимог приписів законодавства України, можна прийти до висновку, що перевірка органами державного нагляду (контролю) здійснюється за умови письмового повідомлення суб`єкта господарювання про проведення планового заходу не пізніше як за десять днів до дня здійснення цього заходу шляхом направлення повідомлення рекомендованим листом та/або за допомогою електронного поштового зв`язку або вручається особисто під розписку керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання.

Так, з наданих до матеріалів справи документів судом було встановлено та як вже було зазначено вище, на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 27 листопада 2019 року № 1332, направлення № б/н від 27 лютого 2020 року, Законів України «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві було проведено планову перевірку додержання товариством з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками.

З аналізу тексту позовної заяви судом було встановлено, що позивач як на підставу для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваних рішень посилався на обставину того, що відповідачем не було дотримано вимоги Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» щодо належного повідомлення позивача про здійснення планового заходу.

Однак, суд не може погодитись з такими доводами, виходячи з наступного.

Так, як же було встановлено судом вище, згідно наказу Згідно з наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 27 листопада 2019 року № 1332 на підставі направлення б/н від 27 лютого 2020 року для проведення позапланової перевірки додержання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та значними наслідками, строк дії направлення з 27 лютого 2020 року по 12 березня 2020 року головними державними інспекторами відділу по роботі з ліцензіатами Ігнатовим С.Г., Устенком О.О., та Кучанським О.В. було проведено перевірку щодо товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС».

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що для належного виконання приписів вимог законодавства України щодо завчасного повідомлення суб`єкта господарювання, відповідачем 06 лютого 2020 року, було направлено повідомлення від 05 лютого 2020 року № 10/26-18/0502/08 на проведення перевірки було надіслано на адресу позивача рекомендованим листом.

Вказане підтверджується, про що вже було зазначено судом вище, наданою представником відповідача копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Тобто, з викладеного вище можна прийти до висновку, що відповідачем було виконано дії, щодо належного повідомлення суб`єкта господарювання товариство з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» про проведення планової перевірки.

При цьому, суд критично ставиться до аргументів позивача про те, що останнім не отримувався лист з долучення до нього повідомлення про проведення перевірки.

По-перше, позивач, згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, отримав таке повідомлення 14 березня 2020 року, що свідчить про надсилання уповноваженим органом направлення на належну адресу.

По-друге, судом встановлено, що відповідачем повідомлення було направлено наступного дня - 06 лютого 2020, разом з тим причини, з яких позивач не забирав його у відділенні поштового зв`язку більше одного місяця суду не відомі.

Згідно Наказу Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року № 958 «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень» вбачається, що нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням, а саме від відправника до отримувача становить 2 дні, а тому, зважуючи, на той факт, що уповноваженим органом конверт з повідомленням про проведення перевірки було відправлено 06 лютого 2020 року, а отримано вказаний конверт з повідомленням позивачем було лише більше як через місяць, а саме 14 березня 2020 року, що свідчить про ухилення останнього від отримання такого поштового повідомлення.

Таким чином, обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про проведення перевірки обмежується лише надісланням такого повідомлення.

При цьому, фактичні обставини одержання надісланого повідомлення знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на проведення перевірки, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.

Подібна правова позиція, щодо належного повідомлення суб`єкта господарювання викладена у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 809/1198/17, від 13 червня 2018 року у справі № 820/6755/16.

Відтак, фактичне неотримання рекомендованих листів адресатом з причин, які не залежать від відправника, не може свідчити про протиправність оскаржуваного рішення.

Крім того, факт того, що позивачем було отримано даний лист 14 березня 2020 року з повідомлення про проведення перевірки від 05 лютого 2020 року, на переконання суду, свідчить про ухилення позивача від отримання повідомлення про проведення перевірки.

Надані позивачем роздруківки з сайту Укрпошта за трек-номерами про відсутність інформації щодо вказаного поштового відправлення не свідчить про переконливість доводів позивача та спростовується тим фактом, що фактично на відповіному сайті зберігається інформація про поштові відправлення виключно протягом шести місяців.

Так, відповідно до пункту 122 Правил надання послуг поштового зв`язку, Укрпошта здійснює перевірку пересилання реєстрованих поштових відправлень протягом шести місяців з дня прийняття їх до пересилання.

Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, автоматична ідентифікація реєстрованих поштових відправлень в Укрпошті здійснюється за допомогою штрихового кодового ідентифікатора - тринадцяти значного номера, який зазначається у квитанції під час замовлення послуг поштового зв`язку.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд зазначає, що Укрпошта може лише за останні шість місяців надати інформацію щодо пересилання реєстрованих поштових відправлень у разі надання їх тринадцяти значних номерів

Як вже було встановлено вище, лист з повідомленням від 05 лютого 2020 року № 10/26-18/0502/08 був направлений суб`єктом владних повноважень 06 лютого 2020, а відповідно до аналізу наданих позивачем роздруківок вбачається, що вказана інформація була перевірена 21 жовтня 2020 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку зберігання інформації на сайті Укрпошта за трек-номерами.

При цьому, позивачем не було надано будь-яких інших доказів щодо звернення останнього до Укрпошти з відповідним запитом для отримання інформації за трек-номерами вказаними у рекомендованому повідомленні.

Крім того, суд зауважує, що в разі якщо б позивач на момент проведення перевірку вважав, що мало місце порушення процедури її проведення та строки повідомлення, він мав можливість скористатись своїм правом на недопуск посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення планового заходу.

Водночас, як вже було встановлено судом вище, позивачем було допущено посадових осіб уповноваженого органу до перевірки, жодних заперечень щодо початку проведення перевірки позивачем не вказано на час її проведення, і лише після отримання негативних висновків та наслідків за результатами такої перевірки, позивач почав її оскаржувати саме з єдиним мотивом та обґрунтуванням - ніби-то порушення порядку повідомлення про її початок. Натомість перевірку вже було проведено за участю позивача, жодних об`єктивних перешкод в наданні документів, які підтверджували в законність дій позивача так і не було надано. Не були подані такі документи, на спростування виявлених відповідачем порушень, в подальшому позивачем і до суду, тобто судом встановлено, що виявлені відповідачем порушення реально мали місце, що не заперечено позивачем, а тому за наслідками перевірки уповноваженим органом було прийнято обґрунтоване рішення.

Також, суд звертає увагу, виходячи з аналізу матеріалів справи суд зазначає, що позивачем до суду не надано жодного доказу на спростування висновків уповноважених осіб Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо надання документів не в повному обсязі, з питань, що виникли під час перевірки, на підставі яких був прийнятий оскаржуваний наказ, оскільки ні під час перевірки, ні під час розгляду судом даної справи, позивачем не було надано необхідні документи, відповідно які були необхідні уповноваженому органу під час проведення перевірки.

Також, позивачем не було надано доказів чи відповідних пояснень щодо наявності непереборних обставин, які слугували підставами відсутності можливості у позивача надати необхідні уповноваженому органу необхідні документи, 12 березня 2020 року, під час проведення останнім перевірки.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративних вимог позивача.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДЖОЙ БІЗНЕС» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова