Справа № 400/2549/20
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 р.м. ОдесаСправа № 400/2549/20
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Миколаїв;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

17.05.2021 року;

Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «ОБРІЙ-ДКП» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило стягнути з Комунального підприємства «ОБРІЙ-ДКП» суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 111 432,73 грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1 560,3 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у поданому звіті форми №10-ПІ за 2019 рік Комунальним підприємством зазначено про середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу (рядок 01) у 2019 році 55 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02) 2 особи; кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (рядок 03) 2 особи. Водночас, згідно інформації органу пенсійного фонду за січень-травень 2019 року середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу Комунального підприємства у 2019 році становила 55 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 1 особа. Таким чином, аналіз наведеної інформації свідчить про не виконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, передбаченого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», у 2019 році, а саме не забезпечення підприємством працевлаштування осіб з інвалідністю на одній вакантній посаді. Не дотримання роботодавцем вказаного нормативу та невжиття підприємством заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю у встановлений строк і порядок підтверджується також представленими на вимогу Фонду звітами форми №3-ПН, які подавались державній службі зайнятості лише з травня звітного періоду. На переконання позивача, підприємство, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, є таким, що не виконало вимоги ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а відтак має нести відповідальність у вигляді нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені за затримку термінів сплати цих санкцій.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Проаналізувавши положення Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», суд першої інстанції виходив з того, що в обов`язок підприємства, яке використовує найману працю, покладено: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення особи з інвалідністю до підприємства або звернення особи з інвалідністю до державної служби зайнятості (з подальшим направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Виходячи з того, що підприємство не зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування, судом першої інстанції враховано, що пошук підходящої роботи для особи з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості. У зв`язку із чим, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що обов`язок роботодавця стосовно подання повної і своєчасної інформації про попит на робочу силу (вакансії) реалізується у визначеному порядку.

Керуючись положеннями Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, та Інструкції щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» (в редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин), судом також враховано, що обов`язок роботодавця виділяти та створювати робочі місця для осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, кореспондується із повідомленням уповноважених органів про наявність вакансій (шляхом подання звіту форми 3-ПН), за наслідками розгляду яких компетентні органи направляють на підприємство осіб з інвалідністю для працевлаштування. Звіт форми №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, де датою відкриття є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладено новий трудовий договір з найманим працівником.

З огляду на те, що матеріалами адміністративної справи підтверджується виконання відповідачем у спірному періоді нормативу із працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом створення відповідних робочих місць та працевлаштування осіб з інвалідністю, інформування центру зайнятості про відкриття відповідних вакансій та попит на робочу силу (вакансії), суд першої інстанції вирішив, що позивачем не доведено вчинення відповідачем правопорушення, що є підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин у вигляді застосування адміністративно-господарських санкцій та нарахування пені.

В апеляційній скарзі Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що на позивача покладено обов`язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю. Обов`язок з інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць виникає у роботодавця з моменту виникнення у нього потреби (попиту) у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, а відтак обов`язку з інформування центра зайнятості про наявність вільних робочих місць передує виконання (здійснення) роботодавцем заходів щодо виділення та створення ним робочих місць (вакансій) для працевлаштування осіб з інвалідністю.

При цьому, апелянт вказує, що особливістю виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» є те, що відповідне місце роботи для таких осіб є основним. Угода між роботодавцем та працівником, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу згідно з кваліфікацією і підлягає правилам трудового розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, визначається трудовим договором. Натомість цивільно-правовий договір характеризується обов`язками сторін договору виконати (надати) роботи (послуги) та оплатою кінцевого результату виконання (надання) робіт (послуг). Факт сплати страхувальником єдиного внеску з виконаних робіт (наданих послуг) за цивільно-правовим договором не підтверджує трудові відносини між сторонами, а кореспондується із обов`язком страхувальника щодо звітування та сплати єдиного внеску відповідно до положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування.

Керуючись положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст. 19, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», п.п. 3.1, 3.4 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та враховуючи ту обставину, що протягом повного року на підприємстві була працевлаштована одна особа з інвалідністю, друга особа з інвалідністю у трудових відносинах перебувала з вересня 2019 року, тобто чотири місяці, апелянт вказує, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу, яким встановлена інвалідність, у Комунальному підприємстві за 2019 рік становить 1,33, чим не дотримується норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю у кількості двох робочих місць.

З огляду на те, що у спірному періоді відповідач не виконав вимог закону щодо дотримання нормативу робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом подання державній службі зайнятості відповідної звітності у визначені строки і порядок, пред`явлений позов про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені є цілком обґрунтованим і у суду першої інстанції були всі правові підстави для його задоволення у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «ОБРІЙ-ДКП» посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Заперечуючи проти задоволення вимог апелянта, відповідач акцентує увагу на тому, що доводи апеляційної скарги не підтверджують не створення підприємством робочих місць для осіб з інвалідністю, відмову у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, несвоєчасне звітування державній службі зайнятості щодо вакансій на підприємстві. Також, відповідач наголошує на вжитті усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, відповідачем 27.02.2020 року подано до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік.

За даними звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві становить 55 осіб, з них:

середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 2 особи;

кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 2 особи;

фонд оплати праці штатних працівників визначено на рівні 6128,80 тис.грн.;

середньорічна заробітна плата штатного працівника визначена у сумі 111432,73 грн.;

сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів 0 грн.

Водночас, інформацією органу пенсійного фонду за січень-травень 2019 року, сформованої відносно страхувальника КП «ОБРІЙ-ДКП» на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма №Д4), підтверджено дані вказаного Звіту в частині середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу Комунального підприємства у 2019 році 55 осіб. Проте, невідповідність виникла у даних щодо середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (за відомостями органу пенсійного фонду ці дані зводяться до кількості 1 особи).

Щодо наявних розбіжностей Комунальне підприємство у своєму листі від 28.05.2020 року №258 підтвердило Відділенню Фонду середньооблікову кількість штатних працівників за 2019 рік 55 осіб.

Також, зазначило, що підприємство мало у штаті одного працівника з інвалідністю ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), яка обіймала посаду дорожнього працівника.

Разом з цим, у листі Комунальне підприємство звернуло увагу на те, що чинним законодавством на підприємство не покладається обов`язок здійснювати самостійний пошук працівників осіб з інвалідністю. Працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування вказаних осіб.

Підприємство повідомило, що періодично зверталось до міського центру зайнятості із звітністю форми 3-ПН з інформацією про наявні вакансії та можливість їх заміщення особами з інвалідністю, проте уповноважений орган відповідних працівників не направляв. За таких обставин, підприємство було позбавлено можливості забезпечити працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості, більшій ніж відзвітовано.

У додаток до вказаного листа Комунальним підприємством представлено Відділенню Фонду звіти за формою №3-ПН, що направлялись міському центру зайнятості протягом 2019 року, а саме 14.05.2019 року, 02.07.2019 року, 03.07.2019 року, 07.11.2019 року.

Враховуючи повідомлені обставини, позивач дійшов висновку про те, що у 2019 році відповідач не виконав норматив щодо працевлаштування на роботу 1 особи з інвалідністю. Виходячи з встановленого правопорушення, до сплати позивач розрахував адміністративно-господарські санкції, з урахуванням пені за затримку їх сплати, у загальному розмірі 112 993,03 грн.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875-XII з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 18 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5, 9, 10, 11 ст. 19 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, неподання Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

У ст. 20 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

В контексті спірних правовідносин слід враховувати, що відповідно до положень п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року №5067-VI (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 затверджено Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

За приписами п. 5 Порядку, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316, Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Аналіз наведених норм показав, що на підприємства, установи та організації покладається обов`язок зі створення спеціальних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Такий обов`язок реалізується сукупністю заходів роботодавця: виділення робочих місць для осіб з інвалідністю; звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць; працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.

При цьому, працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі, спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця; звіт форми №3-ПН, що подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.

У зв`язку із чим, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Таким чином, передбачена ч. 1 ст. 20 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 18 Закону №875-ХІІ, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 19 Закону №875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка звернулась до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дослідження обставин справи, апеляційний суд враховує, що підставою для звернення із цим позовом є не виконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у звітному 2019 році у кількості 2 осіб.

При цьому, позивач виходив з відомостей Звіту форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, поданого відповідачем до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та інформації органу пенсійного фонду за січень-травень 2019 року, сформованої відносно страхувальника КП «ОБРІЙ-ДКП» на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації).

Як свідчать ці матеріали, підприємством забезпечено працевлаштування у штаті працівників однієї особи з інвалідністю при нормативі двох штатних посад.

Окремо апелянт акцентує увагу на тому, що підприємством не вжито заходи стосовно працевлаштування особи з інвалідністю на одній посаді в порядку, передбаченому наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316, а саме шляхом подання звіту Форми № 3-ПН не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії.

В свою чергу, в підтвердження дотримання вимог законодавства про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю, з чим погодився суд першої інстанції, відповідач посилається на:

видання наказу від 29.09.2017 року №135/к про переведення ОСОБА_1 на постійну посаду дорожнього робітника з 01.10.2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Згідно довідки до Акта огляду МСЕК Серії 10 ААБ №548056 ОСОБА_1 безстроково встановлено третю групу інвалідності;

укладення з ОСОБА_2 цивільно-правового договору від 18.01.2019 року №316 (в подальшому, аналогічні договори укладені 31.01.2019 року, 28.02.2019 року, 26.03.2019 року, 22.04.2019 року, 25.06.2019 року, 31.07.2019 року). Згідно довідок до Акта огляду МСЕК Серії 12 ААА №552934, Серії 12 ААА №561371 ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності;

видання наказу від 30.08.2019 року №250/к про прийняття ОСОБА_2 на роботу з 01.09.2019 року на посаду завідувача господарством;

подання міському центру зайнятості протягом 2019 року, а саме 14.05.2019 року, 02.07.2019 року, 03.07.2019 року, 07.11.2019 року, звітів за формою №3-ПН. У звітах підприємством застережувалось про попит на робочу силу (вакансії) осіб з інвалідністю.

Спірним у цій справі є вжиття підприємством усіх залежних від нього заходів щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю на одній посаді та можливість підтвердити виконання підприємством вимог законодавства шляхом укладення із особою з інвалідністю цивільно-правового договору.

Слід враховувати, що в силу положень ч. 5 ст. 19 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII виконанням роботодавцем нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю в силу приписів ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 2, 3 5 ст. 19 Закону України від 21.03.1991 року №875 фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, яка самостійно звернулась до роботодавця або була направлена до нього державною службою зайнятості.

Охарактеризування такого працевлаштування як трудового випливає і з положень ст. 21 Кодексу законів про працю в Україні, згідно яких (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ч. 2 вказаної статті Кодексу законів про працю в Україні (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Крім того, за правилами ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю в Україні працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, виходячи зі змісту положень ст. 626 Цивільного кодексу України, цивільно-правовим договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Порівняльний аналіз приписів ст. 21 КЗпП та ст. 626 ЦК України дає підстави для висновку, у тому числі, що метою укладання трудового договору є організація процесу праці. Натомість, за цивільно-правовим договором процес організації праці залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Отже, виходячи з вказаних положень законодавства, є підстави вважати, що саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці.

Таким чином, укладення відповідачем у спірному періоді цивільно-правового договору із особою з інвалідністю не підтверджує виконання підприємством обов`язку із працевлаштування особи з інвалідністю, а відтак не може впливати на норматив робочих місць, установлений для підприємства у звітному періоді.

Факт сплати підприємством єдиного внеску за результатом операцій цивільно-правового характеру лише свідчить про виконання підприємством обов`язку, передбаченого положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який не впливає на правове регулювання спірних правовідносин.

Також, слід враховувати, що згідно відомостей Звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також Інформації від органу пенсійного фонду про страхувальників, які звітували про нарахування заробітної плати та єдиного внеску, що містяться в матеріалах адміністративної справи, середньооблікова кількість штатних працівників з січня 2019 року на Комунальному підприємстві складала 38 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність, 1 особа.

Водночас, про попит на робочу силу (вакансії) у звітах за формою №3-ПН підприємство заявило лише з травня 2019 року, чим спростовуються доводи відповідача про вжиття усіх залежних від нього заходів стосовно працевлаштування осіб з інвалідністю та виконання установленого законом нормативу.

Виходячи з того, що особи з інвалідністю на двох посадах протягом звітного періоду були працевлаштовані на підприємстві у вересні 2019 року, відповідно до приписів п.п. 3.1, 3.4 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу, яким встановлена інвалідність у Комунального підприємства у 2019 році становить 1,33, тобто враховуючи правила округлення 1 особа з інвалідністю.

Відтак, колегія суддів погоджується із доводами позивача про недотримання відповідачем нормативу робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю, а також не вжиття підприємством усіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування у встановленому порядку та строки осіб з інвалідністю.

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем не виконано вимоги Закону №875-XII, не вжито належних заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, колегія суддів погоджується із обґрунтованістю адміністративного позову та наявністю підстав для його задоволення.

Оскільки висновки суду не відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «ОБРІЙ-ДКП» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «ОБРІЙ-ДКП» (, вул. Ватутіна, 92, м. Миколаїв, 54050) на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, вул. Потьомкінська, 17, м. Миколаїв, 54001) суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 111 432 (сто одинадцять тисяч чотириста тридцять дві) грн. 73 коп. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1 560 (одна тисяча п`ятсот шістдесят) грн. 30 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

О.І. Шляхтицький