Справа № 620/1568/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1568/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року, суддя Житняк Л.О., у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішень,-

У С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №05; рішення від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.12.2019 №Ф-5.

13.04.2021 надійшла заява позивача, в якій він просив залишити позовну заяву без розгляду в частині оскаржених податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Чернігівській області від 09.12.2019 №5, №05, №5.

За результатами розгляду заяви позивача позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішень в частині оскарження податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Чернігівській області від 09.12.2019 №5, №05, №5 - залишено без розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач хибно трактує норми чинного законодавства. Так на сторінці 18 Акту перевірки зазначено, що "...нормами Податкового кодексу України не передбачено віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів орендної плати за землю". Проте, такий висновок спростовується пп.177.4.4. п.177.4 ст.177 цього Кодексу, відповідно якого: "До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів належать: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг". Аналогічні висновки відповідача стосується і сплачених позивачем штрафних санкцій за порушення умов Договору з ПАТ "Корпорація Інтерагросистема" в сумі 20833,35 грн.

Щодо виключення відповідачем з переліку витрат сплачених позивачем коштів у сумі 2 417 650,86 грн. (у тому числі за 2017 рік на загальну суму 1 381 615,42 грн., за 2018 рік на загальну суму 1 036 035,44 грн.) на придбання шин та запчастин на транспортні засоби, що використовувались в ході здійснення підприємницької діяльності, позивач зазначає, що відповідач не встановлював, чи відносяться конкретні транспортні засоби до засобів подвійного призначення чи ні. При цьому транспортні засоби з переліку таблиці 14 Акту перевірки №1, 2, 4, 5, 7-10, 12-15, 17-22, 25, 32, 33 (номери згідно таблиці 14) періоді, що перевірявся, були передані в оренду за договорами оренди, які надавались на перевірку (табл.18, стор.15 Акту перевірки), зазначені транспортні засоби у господарській діяльності у періоді, що перевірявся - ФОП ОСОБА_1 не використовувались. З переліку, наведеному у таблиці 14 Акту перевірки лише три транспортні засоби, що використовувались безпосередньо ФОП ОСОБА_1 у своїй господарській діяльності, відносяться до товарної позиції 8704 згідно УКТ ЗЕД або класу основних фондів 09 автомобілі вантажні за ДК 013-97, а тому їх можливо віднести до основних засобів. Проте позивачем витрати на придбання шин та запасних частин на зазначені транспортні засоби не декларувались, доказів зворотного відповідачем в Акті перевірки не наведено.

Як зазначає позивач, наявність фактичних витрат і віднесення їх до господарської діяльності позивач підтвердив копіями документів, що додавались до заперечень: рахунків на оплату, видаткових накладних, платіжних доручень, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), актів списання запасних частин, актів списання палива, актів списання ПММ, тощо.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5. Визнано протиправними та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.12.2019 №Ф-5.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

В апеляційній скарзі скаржник заявив клопотання про заміну відповідача у справі головне управління ДПС у Чернігівській області () на Головне управління ДПС у Чернігівській області (код ЄДРПОУ ВП 44094124).

Колегія суддів, задовольняючи клопотання скаржника, виходить з наступного.

Постановою КМ України №893 від 30.09.2020 «Деякі питання територіальних органів ДПС» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС за переліком згідно з додатком, у т.ч. Головне управління ДПС у Чернігівській області, .

Права та обов`язки територіальних органів ДПС, що ліквідуються, відповідно до п.1 зазначеної постанови переходять до ДПС та її територіальних органів у межах, визначених положенням про ДПС та її територіальні органи (п.2 постанови 893).

Відповідно до наказу ДПС України «Про утворення територіальних органів ДПС» №529 від 30.09.2020, утворені як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи згідно з переліком, серед яких Головне управління ДПС у Чернігівській області.

Згідно з наказом ДПС України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій від 24.12.2020 №755 розпочато з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС повновжень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови 93.

За змістом п.1 Положення про ГУ ДПС у Чернігівській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 №643, ГУ ДПС у Чернігівській області, код ЄДРПОУ ВП 44094124 є правонаступником майна, прав и та обов`язків Головного управління ДПС України у Чернігівській області, .

З огляду на вищевикладене, та, з урахуванням вимог ст. 52 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити заміну відповідача у справі з Головного управління ДПС у Чернігівській області, на Головне управління ДПС у Чернігівській області, код ЄДРПОУ ВП 44094124.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі направлення від 12.08.2019 №2040, виданого Головним управлінням ДФС у Чернігівській області, згідно пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, ст.77, ст.82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI та відповідно до наказу керівника ГУ ДФС у Чернігівській області від 01.08.2019 №1628, проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами перевірки складено Акт перевірки від 10.09.2020 №675/13/ НОМЕР_1 , який направлено ФОП ОСОБА_1 11.09.2019 поштовим зв`язком рекомендованим повідомленням про вручення. Згідно корінця рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ФОП ОСОБА_1 отримав акт перевірки 11.11.2019.

22.11.2019 ФОП ОСОБА_1 подав до Головного управління ДПС у Чернігівській області заперечення до акту документальної планової виїзної перевірки (вх. від 25.11.2019 №11419/ФОП) та додаткові документи. Відповідь на заперечення надана 04.12.19 №2506/ФОП/25-01-33-05-12.

З Акту перевірки вбачається, що відповідно до наданих на перевірку документів та банківських виписок по розрахунковим рахункам, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 протягом перевіряємого періоду здійснювалось перерахування орендної плати за землю (податку) в загальній сумі 55 938,73 грн та перерахування ПАТ "Корпорація "Інтерагросистема" () штрафів за невиконання умов Договору та, відповідно до наданих документів, було віднесено ці перерахування до складу задекларованих валових витрат протягом 2017 року в загальній сумі 20 833,35 грн в тому числі, відповідно до платіжних доручень.

Оскільки нормами Податкового кодексу України не передбачено віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, орендної плати за землю та штрафів, відповідач дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 завищено витрати за 2017 рік на 76 772,08 грн, через включення до їх складу суми витрачених коштів, сплачених як орендна плата за землю та штрафи за невиконання умов договору, чим порушено вимоги п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

В Акті перевірки зазначено, що відповідно до наданих на перевірку документів та банківських виписок по розрахунковим рахункам встановлено включення ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат сум витрачених коштів на придбання шин та запчастин на транспортні засоби, що використовувались в ході здійснення підприємницької діяльності, на загальну суму 2 417 650,86 грн (без врахування ПДВ), в тому числі за 2017 рік на загальну суму 1 381 615,42 грн, за 2018 рік на загальну суму 1 036 035,44 грн.

Враховуючи дію прямої норми пп. 177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, згідно якої, фізична особа-підприємець не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів подвійного призначення, відповідач вказав, що ФОП ОСОБА_1 завищено витрати на 2 417 650,86 грн, в т.ч. за 2017 рік на загальну суму 1 381 615,42 грн, за 2018 рік на загальну суму 1 036 035,44 грн, через включення до складу суми витрачених коштів на утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів подвійного призначення, чим порушено вимоги пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

За результатами перевірки та з урахуванням результатів розгляду заперечення відповідачем встановлено наступні порушення:

- п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, було завищенно задекларовані витрати через віднесення до їх складу сум перерахованих як орендна плата за землю, суми коштів, сплачених як штрафи за невиконання умов договору, коштів витрачених на утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів подвійного призначення, в загальній сумі 2 494 422,94 грн, в тому числі за 2017 рік - 1 458 387,50 грн, за 2018 рік - 1 036 035,44 грн.

- п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 занижено оподатковуваний дохід за перевіряємий період на 2 494 422,94 грн, в тому числі за 2017 рік на 1 458 387,50 грн, за 2018 рік на 1 036 035,44 грн.

- підпункт 2 п.1 ст.7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" внаслідок чого платником було занижено суму єдиного соціального внеску за 2017 рік на 101 277,00 грн, за 2018 рік на 137 602,08 грн. Донараховано єдиного соціального внеску, нарахованого на розмір мінімального страхового внеску, за результатами перевірки всього на суму 238 879,08 грн, в тому числі за 2017 рік 101 277,00 грн, за 2018 рік 137 602,08 грн.

- абзацу 3 ч.8 ст.9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", встановлено несвоєчасну сплату ФОП ОСОБА_1 єдиного соціального внеску 2017 рік в розмірі 8 448,00 грн (граничний термін сплати - 09.02.2018) за 1 кв. 2018 року в розмірі 2 457,18 грн (граничний термін сплати - 19.04.2018), за 2 кв. 2018 року (граничний термін сплати - 19.07.2018), за 3 кв. 2018 року (граничний термін сплати - 19.10.2018), за 4 кв. 2018 року (граничний термін сплати - 21.01.2019).

- п.п.1.1 п.16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за результатами 2017 року на 21 875,82 грн, за результатами 2018 року на 15 540,53 грн. Усього донараховано військового збору за актом перевірки - 37416,35 грн, в тому числі за 2017 рік - 21875,82 грн, за 2018 рік - 15540,53 грн.

Вважаючи вказані рішення податкового органу протиправними та такими, що прийняті всупереч нормам податкового законодавства, а тому підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до норм ст. 138 Податкового кодексу України однією зі складових витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є витрати операційної діяльності, які включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. За п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування доходів є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Підпунктом 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отримання доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Отже, з вищенаведених норм вбачається, що підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Абз. 1 ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками податку з доходів фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно з п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

У відповідності до п. 179.1 ст. 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом (п.179.7 ст.179 ПК України).

Пункту 164.1 статті 164 ПК України передбасено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 164.1.1 пункту 164.1 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Пунктами 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначене статтею 177 ПК України.

У відповідності до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено витрати, які не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, наведеними нормами урегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, при цьому види основних засобів подвійного призначення визначені пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу - це земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.

Як убачається із матеріалів справи, основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 є діяльність вантажного автомобільного транспорту (49.41).

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, висновки контролюючого органу про заниження податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору ґрунтуються на тому, що, на думку відповідача ФОП ОСОБА_1 завищено витрати, за рахунок включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів (сідельних тягачів та напівпричепів), а саме вартості придбаних шин та запасних частин, та орендної плати за землю і штрафу за господарським договором.

Згідно із ст.1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (із змінами та доповненнями, далі - Закон №996) визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ст.9 Закону №996, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення 9 господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг".

Також судом встановлено взаємовідносини позивача із контргентами, протягом періоду що перевірявся, за якими було підтверджено факт здійснення господарських операцій.

Наявність фактичних витрат і віднесення їх до господарської діяльності позивачем підтверджено копіями документів, що додавались до заперечень та матеріалів справи, зокрема: рахунків на оплату, видаткових накладних, платіжних доручень, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), актів списання запасних частин, актів списання палива, актів списання ПММ, тощо (т.1 а.с.188-250, т.2 а.с.1-250,, т.3 а.с.1-137).

Вказані первинні документи є належними та допустимими та підтверджують дійсність господарських операцій.

Окрім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, у сторін відсутній спір щодо наявності первинних документів, які підтверджують факт понесення витрат, вказані документи надавались на перевірку та були враховані відповідачем в Акті перевірки.

Водночас, поняття термінів, пов`язаних з автомобільним транспортом визначено Законом України від 05.04.2001 №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" (далі - Закон № 2344-ІІІ).

У відповідності до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Автомобіль легковий - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев`ять з місцем водія включно.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача;

Транспортний засіб загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів (автобус, легковий автомобіль, вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу);

Транспортний засіб спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо);

Транспортний засіб спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автобетономішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Статтею 19 Закону №2344 визначена класифікація та умови реєстрації транспортних засобів. Транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на: транспортні засоби загального призначення; -транспортні засоби спеціалізованого призначення; -транспортні засоби спеціального призначення.

При державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль- мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо) (частина третя статті 19 Закону №2344-III).

Технічне обслуговування і ремонт транспортних засобів та їх складових виконують з метою підтримання їх у належному стані та забезпечення встановлених виробником технічних характеристик під час використання, зберігання або утримання протягом періоду експлуатації (стаття 22 Закону N2 2344-111).

Статтею 34 Закону №2344-111 встановлено, що автомобільний перевізник повинен утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджені наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 №363.

Згідно розділу 1 Правил №363:

причіп - транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем;

сідельний тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа;

спеціальний автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для виконання спеціальних робочих функцій;

спеціалізований автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій;

З наведеного слідує, що класифікація основних фондів призначена для використання в автоматизованих системах керування для вирішення питань організації систематичного обліку та звітності в частині основних фондів; визначення норм амортизації основних фондів та віднесення амортизаційних відрахунків на витрати виробництва; проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки обсягів складу і стану основних фондів; реалізації комплексу облікових функцій з основних фондів у межах робіт з державної статистики; тощо.

Перелік транспортних засобів наведено відповідачем у табл. 14 на стор.12 Акту перевірки (всього 43 одиниці транспортних засобів). При цьому, ані таблиця 14 Акту перевірки, ані інші сторінки Акту перевірки не містять жодної інформації (жодного посилання) на відповідний код УКТ ЗЕД або Класифікатор основних фондів ДК 013-97, якому відповідає кожний конкретний транспортний засіб, що взагалі унеможливлює визначення: до якого конкретно виду автомобільної техніки, передбаченого законом, відноситься певний транспортний засіб з наведеного у таблиці 14 переліку. Також, Акт перевірки не містить жодного посилання (жодної інформації) щодо технічної документації, як дозволила б встановити категорію (призначення) транспортного засобу. Зазначене питання відповідачем, при проведенні перевірки, не досліджувалось. Таким чином відповідач не встановлював, чи відносяться конкретні транспортні засоби до засобів подвійного призначення чи ні.

Таким чином, з переліку, наведеному у таблиці 14 Акту перевірки лише три транспортні засоби, що використовувались безпосередньо ФОП ОСОБА_1 у своїй господарській діяльності, відносяться до товарної позиції 8704 згідно УКТ ЗЕД або класу основних фондів 09 автомобілі вантажні за ДК 013-97, а тому їх можливо віднести до основних засобів - вантажних автомобілів. Проте позивачем витрати на придбання шин та запасних частин на зазначені транспортні засоби не декларувались, доказів зворотного відповідачем в Акті перевірки не наведено.

Інші транспортні засоби з переліку таблиці 14 Акту перевірки №N2 З, 11, 23-24, 26-31, 34-39, 41, 43 (номери згідно таблиці 14) відносяться: сідельні тягачі - до товарних позицій трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20), а напівпричепи - до товарної позиції- 8716 за УКТ ЗЕД, або до класу основних фондів 210300 автомобілі спеціалізовані 210308 автомобілі тягачі сідлові та 210500 Корпуси та причепи автомобілів 210506 причепи та напівпричепи автомобілів за ДК 013-97, які, на думку суду, не підпадають до визначення вантажних автомобілів - засобів подвійного призначення.

Метою введення в правила оподаткування особливостей обліку витрат із подвійним призначенням є недопущення (обмеження) шляхів заниження чистого оподатковуваного доходу декларуванням витрат, які неможливо пов`язати із конкретною господарською операцією фізичної особи- підприємця (мінімізація податкового навантаження).

Транспорті засоби, які використовувались позивачем у спірних періодах сідлові (сідельні) тягачі, є транспортними засобами спеціалізованого призначення, у жодному свідоцтві про реєстрацію такі транспортні засоби не зареєстровані за типом "вантажний автомобіль". Сідловий тягач без причепу не призначений для перевезення вантажів, оскільки за своєю конструкцією та обладнанням має призначенням буксирування, зокрема, напівпричепів.

Напівпричепи - це причепи, вісь (осі) яких розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і які обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, віднесення напівпричепів до вантажних автомобілів є також помилковим, оскільки це транспортні засоби без власного джерела енергії (не обладнані двигуном) та пристосовані для буксирування автомобілем.

Відповідач, посилаючись на віднесення транспортних засобів позивача до вантажних автомобілів подвійного призначення, не підтвердив яке інше (друге) призначення окрім основного (першого) мають транспортні засоби, використані позивачем.

Сдельний тягач і напівпричеп є окремими транспортними засобами і окремими об`єктами основних засобів (основних фондів), які не відносяться до категорії основних засобів подвійного призначення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновків, що доводи контролюючого органу про віднесення зазначених у таблиці 14 Акту перевірки до основних засобів подвійного призначення є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Окрім того, Податковий Кодекс України не містить визначення, що саме розуміється під терміном "утримання основних засобів", а що вважається "ремонтом" та "технічним обслуговуванням", які витрати слід вважати витратами на утримання автомобіля, а які витрати відносяться до його ремонту, оскільки наслідки понесення цих витрат в податковому обліку є різними, одні витрати відносяться до витрат підприємця, а інші ні.

Визначення терміну "утримання автомобіля" надано у пункті 26 Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених Наказом Мінінфраструктури від 26.07.2013 №550, а саме - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства. З аналізу даного визначення поняття "утримання транспортного засобу" слідує, що витрати (на паливо, запасні частини, шини, акумулятори), понесені позивачем у ході господарської діяльності (підтверджені відповідними первинними документами) стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів або їх реєстрації та охорони, утилізації або видалення.

З аналізу визначення поняття "утримання транспортного засобу", даного п.26 Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 № 550 слідує, що витрати (на паливо, запасні частини, шини, акумулятори) понесені позивачем у ході господарської діяльності (підтверджені актами списання товарно-матеріальних цінностей) стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ), та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів або їх реєстрації та охорони, утилізації або видалення.

Отже, витрати на утримання ТЗ, не можна ототожнювати з документально підтвердженими витратами позивача, що мали місце у ході господарської діяльності.

Витрати на операції щодо заміни на ТЗ шин та акумуляторних батарей є витратами на їх придбання, які згідно з пп.177.4.4 п.177.4 ст.174 Податкового кодексу входять до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та є такими, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в пп.177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як свідчать матеріали справи, у ході перевірки не було досліджено та в Акті перевірки не відображено зв`язок витрат позивача з його фінансово-господарською діяльністю. А посилання на норму Податкового кодексу України щодо витрат подвійного призначення, до яких законом віднесено придбання та утримання транспортних засобів не є обґрунтованим. З документів фінансово-господарської діяльності позивача встановлено, що наведені вище витрати є витратами від господарської діяльності та напряму пов`язані з отриманими доходами від цієї діяльності.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, у Акті перевірки відсутні докази того, що придбання запасних частин, паливно-мастильних матеріалів, шин колісних транспортних засобів та акумуляторних батарей на вантажні автомобілі є витратами на утримання транспортних засобів в розрізі п.177.4.5. ст.177 Податкового кодексу (перелік витрат, що не включаються до складу витрат ФОП). Витрати позивача мають пряме відношення до витрат на експлуатацію майна, яке регулюється пп.177.4.4, п.177.4. ст.177 Податкового кодексу, та відносяться до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.

Щодо віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, штрафу, суд зазначає наступне.

Фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму витрат від визнаних штрафів, пені, неустойок, нарахованих відповідно до цивільного законодавства та цивільно-правових договорів на користь осіб, що не є платниками податку (крім фізичних осіб), та на користь платників податку, які оподатковуються за ставкою 0 відсотків відповідно до п.44 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу - це встановлює п.п.140.5.11 п.140.5 ст.140 Податкового кодексу.

Згідно з п.3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, доходами вважається збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

У відповідності до п.3.10 розділу ІІІ Методичних рекомендацій щодо заповнення форм фінансової звітності, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 28.03.2013 №433, одержані штрафи, пені, неустойки відображаються у складі інших операційних доходів.

При цьому, пунктом 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 (далі - П(С)БО 16), визначено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Визнані штрафи, пеня, неустойка включаються до інших операційних витрат (п.20 П(С)БО 16).

Отже, доходи та витрати у вигляді штрафів, пені, неустойок за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування згідно з правилами бухгалтерського обліку.

Щодо віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, орендної плати за землю, суд зазначає наступне.

Підпунктом 177.4.4. п.177.4 ст.177 Податкового кодексу визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів належать: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в пп.177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться, зокрема, витрати на оплату оренди, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг".

Згідно з ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України - "До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення".

Використання позивачем земельної ділянки у власній господарській діяльності підтверджується Витягом №2 НВ-017 від 10.07.2017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Відповідно зазначеного Витягу - цільове призначення земельної ділянки: 12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства; вид використання земельної ділянки: для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.

Таким чином, висновки відповідача, викладені в Акті перевірки є протиправними, а оскаржуванні податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню.

Враховуючи, що в діях позивача відсутній склад податкового правопорушення за п.1 ст.109 Податкового кодексу, його дії не можуть мати наслідок у вигляді притягнення до відповідальності і за п.2 ст.109 цього Кодексу.

Також згідно з п.161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Відповідно до пп.161.1.1 п.161 Податкового кодексу платниками збору є особи, визначені п.162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Разом з тим, пп.161.1.5 п.161 Податкового кодексу передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 цього Кодексу.

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст.4 Закону №2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (ч.3 ст.7 Закону №2464-VI).

Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч.2 ст.9 Закону №2464-VI).

Згідно з ч.3 ст.9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Частиною 8 ст.9 Закону №2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Відповідно до ч.4 ст.25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

У відповідності до п.11 ч.3 ст.25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, зважаючи на помилковість висновків податкового органу про донарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб, тому протиправним є і рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та донарахування військового збору, оскільким вони є похідними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області, а саме: податкові повідомлення-рішення від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5 рішення від 09.12.2019 №5, від 09.12.2019 №5 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.12.2019 №Ф-5 є протипраними та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 21 вересня 2021 року.