Справа № 380/202/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/202/21 пров. № А/857/10326/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 380/202/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Гавдик З. В.,

час ухвалення рішення 22.04.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 22.04.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №74 від 15 вересня 2020 року та № 74 від 08 жовтня 2020 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити йому пенсію за вислугу років згідно п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, з 09 вересня 2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України №74 від 15 вересня 2020 року та № 74 від 08 жовтня 2020 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, з 09 вересня 2020 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідно до п. «є» ст. 55 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри» спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи на дату 11 жовтня 2017 року не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. За наявними поданими документами загальний (страховий) стаж позивача на 11 жовтня 2017 року становить 22 роки 6 місяців 18 днів. Оскільки станом на 11 жовтня 2017 року у позивача відсутній, зокрема, менше 25 років загальний стаж роботи необхідного для призначення йому пенсії за вислугу років, тому Головне управління позбавлене можливості призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. «є» ст.55 Закону №1788. З урахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що його страховий стаж станом на 11 жовтня 2017 року становить 22 роки 6 місяців 18 днів при необхідних 20-ти років, що підтверджується наданими ним доказами. Окрім того, зазначає, що у складі збірної команди України він перебував 9 років 4 місяці при необхідних не менше 6 років згідно з п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Станом на день прийняття оскаржуваного рішення, тобто на 08 жовтня 2020 року його страховий стаж становить - 25 років 5 місяців 26 днів. Таким чином, у нього наявний необхідний трудовий стаж для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», про що правильно зроблено висновок судом першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача (апелянта) Козуб О. А. в судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 та його представник Зубач А. Л. в судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги відповідача, і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

15 вересня 2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 74.

У вказаному рішенні відповідач зазначив: «За наявними документами загальний (страховий) стаж ОСОБА_1 на 11 жовтня 2017 року становить 17 років 10 місяців 18 днів (при 25 років), що недостатньо для призначення пенсії відповідно до пункту «є» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року Закону № 1788. Інших документів про підтвердження стажу представлено не було. Враховуючи викладене, відділом з питань призначення пенсій Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «є» ст.55 Закону № 1788.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

08 жовтня 2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 74

У вказаному рішенні відповідач зазначив: «За наявними документами загальний (страховий) стаж ОСОБА_1 на 11 жовтня 2017 року становить 22 років 6 місяців 18 днів (при 25 років), що недостатньо для призначення пенсії відповідно до п. «є» ст.55 Закону України від 05 листопада 1991 року Закону № 1788. Інших документів про підтвердження стажу представлено не було. Враховуючи викладене, відділом з питань призначення пенсій Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «є» ст.55 Закону № 1788.

Позивач, вважаючи вказані вище рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підтвердив своє право на призначення пенсії відповідно до п. «є» ст.55 Закону від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, оскільки станом на 11 жовтня 2017 року страховий стаж ОСОБА_1 з необхідних 20 років (згідно з рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019), становив 22 роки 6 місяць 18 днів. Крім того, ОСОБА_1 підтвердив своє право на призначення, має загальний страховий стаж більше 25 років, спеціальний стаж в якості заслуженого майстра спорту України, та вибув зі складу збірних команд України 31 березня 2012 року.

Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII передбачає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, який набрав законної сили з 01 січня 2004 року.

Згідно зі ст.8 Закону № 1058-IV громадянин України має право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

П. 2-1 Перехідних положень Закону №1058-IV передбачає, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацами 1, 2 п.16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, закріплено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Пунктом «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції від 09 грудня 2012 року) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII зокрема п. «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в такій редакції: право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788 зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII - неконституційними.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення». А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» вбачається, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п. «а» ст. 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Вказані норми пункту «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, а тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Як зазначалося вище, згідно з пунктом «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має не менше 20 років стажу роботи у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

З оскаржуваного рішення (останнього за датою) від 08 жовтня 2020 року за № 74 встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» загальний стаж позивача становить 22 роки 6 місяців 18 днів. Водночас, обчислення стажу було здійснено станом на 11 жовтня 2017 року, без врахування рішення Конституційного суду України від 04 червня 2019 року.

Тому, враховуючи, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 09 вересня 2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04 червня 2019 року, внаслідок чого, відповідач повинен був застосовувати положення пункту «є» частини 1 статті 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відтак колегія суддів вказує на безпідставність твердження відповідача, що стаж повинен обчислюватись станом на 11 жовтня 2017 року та те, що такий повинен становити не менше 25 років.

Щодо наявного стажу роботи позивача, то колегія суддів вважає, що такий додаткового дослідження не потребує, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем підтверджено, що такий становить 22 роки 6 місяців 18 днів (при необхідному 20 років).

Крім того, як правильно враховано судом першої інстанції, ОСОБА_1 підтвердив своє право на призначення, має загальний страховий стаж більше 25 років, спеціальний стаж в якості заслуженого майстра спорту України, та вибув зі складу збірних команд України 31 березня 2012 року.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача наявний необхідний загальний стаж (22 роки 6 місяців 18 днів), для призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «є» ст. 55 Закону № 1788-XII, у редакції до внесення змін Законом № 213.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у справі № 380/202/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 20 вересня 2021 року.