Справа № 420/13114/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13114/21
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року (суддя Аракелян М.М., м. Одеса, повний текст рішення складений 11.08.2021 р.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду із позовом до Південного регіонального управління Держприкордонслужби (в/ч НОМЕР_1 ) та Держави в особі Адміністрації Держприкордонслужби, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення інспектора прикордонного контролю - майстра групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип "А") впс "Одеса-Аеропорт" І категорії (тип "А") Одеського прикордонного загону старшого прапорщика ОСОБА_3 від 17.09.2020 року про відмову в перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну громадянину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 12443,53 грн. та завдану моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якої вказано, що позивач оскаржує рішення про відмову у перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 17.09.2020 року, однак про зміст рішення дізнався лише 07.07.2021 року після прибуття на територію України 05.07.2021 року та після консультації з адвокатом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року наведені у заяві причини щодо пропуску строку звернення до суду визнані неповажними. Позовну заяву ОСОБА_5 залишено без руху, та позивачу запропоновано в 10-денний строк надати заяву про поновлення строку звернення до суду із іншими підставами поновлення строку.

6 серпня 2021 року від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в обґрунтування якої були вказані аналогічні доводи, визначені у позовній заяві.

Додатково представник позивача вказав, що 17.09.2020 року між ним та позивачем було укладено лише усний договір, а адвокат був обмежений у своїх повноваженнях та не мав право виходити за їх рамки, зокрема звертатись до суду із позовом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року позов ОСОБА_5 , на підстав частини другої статті 123 КАС України, повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушенням судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу про повернення позовної заяви та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування поданої скарги апелянт насамперед звернув увагу суду на те, що позивач є іноземцем (громадянин Держави Ізраїль), якій не володіє українською мовою, у зв`язку з чим не міг цілком зрозуміти зміст оскаржуваного документа та можливість його оскарження в судовому порядку. Позивач з 04:00 годин 17.09.2020 року до 20:50 годин 21.09.2020 року перебував на території аеропорту "Одеса" без можливості вийти за його межі (на територію України), у зв`язку з чим він фактично не мав можливості особисто поспілкуватися з адвокатом та укласти договір на правову допомогу. 21.09.2020 року позивач був вимушений повернутися до Держави Ізраїль, та 05.07.2021 року повернувшись на територію України, одразу уклав з адвокатом Чумаченком С.О. угоду про надання правової допомоги (копія додавалася до позовної заяви), відповідно до якої уповноважив адвоката Чумаченка С.О. представляти його інтереси в судах України, зокрема, в Одеському окружному адміністративному суді.

Разом з тим апелянт також стверджує, що 17.09.2020 року позивач уклав з адвокатом Чумаченком С.О. усний договір про надання невідкладної правової допомоги. Оскільки усний договір було укладено лише на складання та направлення адвокатських запитів до Державної прикордонної служби України, а не на представництво інтересів в судовому порядку, адвокат був обмежений у своїх повноваженнях та не мав право виходити за їх рамки. Також апелянт стверджує, що у період з 21.09.2020 року по 05.07.2021 року позивач перебував по за межами України, а тому у нього була відсутня можливість оскаржити в судовому порядку рішення управління Держприкордонслужби.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до частини другої статті 312 КАС України, якою передбачено, що апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною третьою статті 9 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Абзацом першим частини другої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами першої та другої статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Одночасно протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З аналізу статті 55 Конституції України, статей 5, 9 КАС України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає свої права порушеними, і може розпоряджатися своїми вимогами на власний розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах встановлений КАС України (статті 1, 3 цього Кодексу).

Стаття 6 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, який застосовується з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує і стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі "Bellet v. France").

Водночас ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Уейт і Кеннеді проти Німеччини", пункт 43).

Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання верховенства права, а точніше, одного з його елементів - правової визначеності.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Водночас, приписи КАС України передбачають можливість поновлення пропущеного строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду, оскільки залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 6 квітня 2021 року у справі №823/2363/18, досліджуючи питання поважності причин строку звернення до суду, дійшов висновку, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як безспірно свідчать матеріали справи, позивач про порушення своїх прав дізнався 17.09.2020 року, під час заборони управління Держприкордонслужби перетину державного кордону на в`їзд в Україну.

Проте, до суду з позовом про визнання таких дій протиправними ОСОБА_6 звернувся у липні 2021 року, тобто після спливу строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи, що позивачем не наведено суду обґрунтованих підстав, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявнысть пыдстав для повернення позовної заяви ОСОБА_5 на підставі статті 123 КАС України.

Доводи апелянта проте, що позивач не мав можливості поспілкуватися з адвокатом, отримати належне роз`яснення оскаржуваного рішення та підготувати правову позицію спростовується укладеним 17.09.2020 року позивачем з адвокатом Чумаченком С.О. усним договором про надання правової допомоги на складання та направлення адвокатських запитів до Державної прикордонної служби України. При цьому апелянтом також не наведено, які обставини унеможливили оскаржити дії Держприкордонслужби під час перебування по за межами України.

Доводи апеляційної скарги про неприпустимість обмеження іноземця в доступі до правосуддя колегія суддів вважає неаргументованими та звертає увагу апелянта, що серед основних засад (принципів) адміністративного судочинства, частиною третьою статті 2 КАС України визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Сутність цього принципу розкривається у статті 8 КАС України, якою задекларовано, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

З огляду на встановлені обставини колегія суддів вважає зазначені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_5 безпідставними, а висновки суду першої інстанцій про неповажність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та выдсутність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду обґрунтованими та такими, що відповідають дійсним обставинам справи та нормам процесуального права.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року про повернення позовної заяви без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов