Справа № 420/1110/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1110/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними рішення та дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

визнати протиправними рішення та дії ГУНП в Одеській області щодо:

зменшення заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 грошового забезпечення у вересні та жовтні 2020 року шляхом зниження розміру щомісячних премій у вказаний період;

неправильного обчислення заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 кількості невикористаних діб щорічних оплачуваних відпусток під час проходження служби в Національній поліції за період з 2015 по 2020 роки, які підлягають компенсації при звільненні з органів Національної поліції;

неправильного розрахунку та виплаті при звільненні з органів Національної поліції заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки під час проходження служби в Національній поліції за період з 2015 по 2020 роки;

неправильного розрахунку та виплаті заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні згідно з вимогами абзацу 2 п. 1 Розділу VI Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260;

невиплати заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 вихідної допомоги у відповідності за вимогами ст. 44 КЗпП України;

невиплати в день звільнення із служби в Національній поліції заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 усіх неоспорюваних відповідачем сум, які повинні були бути сплачені при звільненні.

Скасувати наказ ГУНП в Одеській області від 06.11.2020 № 1463 о/с в частині обчислення невикористаних заступником начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковником поліції ОСОБА_1 діб щорічних оплачуваних відпусток за період з 2015 по 2020 роки.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області:

провести перерахунок грошового забезпечення заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2020 року з урахуванням розміру щомісячної премії на рівні липня, серпня, листопада 2020 року та виплатити різницю між фактично отриманим та належним до сплати розміром грошового забезпечення за вересень-жовтень 2020 року, на яку грошове забезпечення було протиправно зменшено;

виплатити компенсацію за 48 діб невикористаних заступником начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковником поліції ОСОБА_1 щорічних оплачуваних відпусток за період з 2015 по 2020 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з урахуванням індексації, яка є складовою заробітної плати поліцейського, сплативши різницю між фактично отриманими коштами компенсації за невикористані відпустки та грошовими коштами, які повинні бути нараховані та сплачені за усі дні невикористаної відпустки;

провести перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні згідно з вимогами абзацу 2 п. 1 Розділу VI Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 з урахуванням індексації, яка є складовою заробітної плати поліцейського, та виплатити різницю недоотриманих грошових коштів цієї компенсації, яка була неправильно обчислена;

виплатити заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 вихідну допомогу у відповідності з вимогами ст. 44 КЗпП України;

виплатити у повному розмірі неоспорювану Головним управлінням Національної поліції в Одеській області суму грошового забезпечення та компенсаційних виплат, на які заступник начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковник поліції ОСОБА_1 мала право при звільненні;

виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 неоспорюваних Головним управлінням Національної поліції в Одеській області сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 в Національній поліції України. Наказом від 06.11.2020 року позивача бузо звільнено зі служби в поліції з 07.11.2020 року.

У вересні та жовтні 2020 року позивачем отримано грошове забезпечення за вересень 2020 року, розмір якого був меншим від розміру грошового забезпечення за попередні місяці, тобто за червень, липень, серпень 2020 року.

Позивач вважає, що ГУНП в Одеській області під час проходження позивачем служби в органах Національної поліції України у порушення вимог ст.ст. 19, 24, 43 Конституції України, ст.ст. 3, 62, 94 Закону України «Про Національну поліцію» безпідставно зменшено розмір щомісячної премії, яка є складовою грошового забезпечення поліцейського, у вересні та жовтні 2020 року.

Внаслідок протиправного зменшення розміру щомісячної премії у вересні та жовтні 2020 року позивач зазначає, що їй спричинено матеріальну шкоду у вигляді недоотримання грошових коштів грошового забезпечення. При цьому позивач зазначає, що рішення та дії ГУНП щодо зменшення розміру щомісячних премій за вересень та жовтень 2020 року пов`язано не із безпосередньою службовою діяльністю позивача, а є помстою окремих працівників ГУНП за активну позицію щодо захисту своїх прав.

Крім того, позивач зазначає, що починаючи з 2015 року нею не використано 48 днів щорічної оплачуваної відпустки, у зв`язку з чим при звільненні з органів Національної поліції України їй повинна була виплачуватись компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, тобто за 48 днів.

Разом з цим позивач вважає, що ГУНП протиправно обраховано їй при розрахунку виплатити компенсацію лише за 36 діб щорічної оплачуваної відпустки, не врахувавши у порушення вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України частини невикористаних щорічних оплачуваних відпусток за 2015, 2017, та 2018 роки, а як наслідок наказ ГУНП від 06.11.2020 № 1463 о/с в частині визначення позивачу до сплати компенсації за 36 діб невикористаних щорічних оплачуваних відпусток є протиправним і підлягає скасуванню в цій частині.

Крім того, позивач зазначає, що компенсацію за невикористану відпустку їй виплачено у меншому розмірі.

Також позивач зазначає, що до розрахунку одноденного заробітку для виплати компенсації за невикористані відпустки повинні включатися усі складові її грошового забезпечення на момент звільнення зі служби, у тому числі індексація, чого відповідачем зроблено не було.

Також позивач зазначає, що індексація не була включена і до одноразової допомоги при звільненні зі служби в поліції.

Таким чином позивач вважає, що їй не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, чим спричинило матеріальну шкоду, що полягає у неотриманні мною грошових коштів вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Крім того, позивач зазначає, що ГУНП протиправно виплатило їй не усі грошові кошти, які мені належало виплатити навіть за розрахунком таких виплат, проведених ГУНП та зазначених у витягу з особистої картки нарахування та виплати грошового забезпечення,

Таким чином, оскільки невиплата в повному обсязі належних позивачу при звільненні сум відбулося з вини Відповідача, позивач вважає, що з ГУНП підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який до цього часу не здійснено.

Ухвалою суду від 01.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

19.02.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача є повністю необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо твердження ОСОБА_1 про безпідставне зменшення останній розміру щомісячної премії; яка є складовою грошового забезпечення поліцейського, у вересні та жовтні 2020 року відповідач зазначає, що керівник при прийнятті рішення щодо затвердження преміювання або навпаки діє у межах наданих йому дискреційних повноважень, тобто в даному випадку керівником на власний розсуд - за внутрішнім переконанням - оцінює за результатами роботи підлеглих обсяг виконаної роботи, ставлення до служби, службову дисципліну тощо та вирішує питання щодо розміру преміювання, в подальшому затверджуючи такі пропозиції у керівництва ГУНП. Чинне законодавство передбачає виключне право, а не обов`язок на преміювання поліцейського, виключно із урахуванням особистого внеску поліцейського в загальні результати служби.

При цьому, як вбачається з адміністративного позову ОСОБА_1 розмір премії за результатами роботи останньої неодноразово змінювався та не був однаковий кожного місяця, що ще раз підтверджує посилання Відповідача на право керівника щодо преміювання підлеглих у розмірі, який він визначає за власними переконаннями.

Відповідач звертає увагу, що ОСОБА_1 не було позбавлено грошового забезпечення та премії в цілому, а лише зменшено її розмір, тому протиправних дій з боку ГУНП в Одеській області не вбачається.

Щодо твердження ОСОБА_1 неправильного розрахунку кількості днів невикористаної відпустки та необхідності врахування днів невикористаної відпустки за попередні роки відповідач не погоджується та зазначає, що відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.

При цьому, оскільки за 2020 рік ОСОБА_1 було відпрацьовано повних 10 місяців до звільнення, внаслідок чого їй було здійснено виплату за 36 днів невикористаної відпустки замість 43.

Щодо включення до компенсації за невикористані дні відпусток індексації зазначаємо, така складова не включається до розрахунку компенсації.

Індексація також не була включена у розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки така виплата має разовий, а не постійний характер.

Крім того, відповідач зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, а тому посилання ОСОБА_1 на норми КЗпП України є необґрунтованими у спірних правовідносинах.

22.02.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи Відповідача полягають у тому, що преміювання поліцейського це право, а не обов`язок керівника, і керівник на власний розсуд моє вирішувати питання преміювання чи депреміювання, а також зменшення розміру премії, виходячи із його повноважень.

В свою чергу позивач зазначає, що премія є невід`ємною складовою грошового забезпечення поліцейського. Розмір щомісячної премії може бути зменшено поліцейському лише у разі неналежного виконання ним своїх службових обов`язків (неуспішного виконання службових обов`язків (невідповідність умовам Положення про преміювання), допущення проступків, застосування до поліцейських дисциплінарного стягнення в установленому законодавством порядку). Проте жодних дій, на підставі яких позивачу можливо було зменшити премію, як зазначає позивач, ним не вчинялись.

При цьому позивач звертає увагу, що відповідач не долучив до відзиву на позовну заяву документів, якими обґрунтовувалась необхідність зменшення їй розміру щомісячної премії у вересні та жовтні 2020 року, на підставі яких було прийнято рішення про зменшення розміру щомісячної премії у вересні та жовтні 2020 року.

За таких обставин позивач вважає протиправними рішення та дії ГУНП щодо зменшення їй розміру щомісячної премії, яка є складовою мого щомісячного грошового забезпечення, за вересень та жовтень 2020 року.

Позивач зазначає, що наказом ГУНП від 06.11.2020 № 1463 о/с встановлено виплати їй компенсацію за 36 днів невикористаної відпустки за 2020 рік. Виходячи з розміру одноденного розміру грошового забезпечення у розмірі 524 грн. 07 коп., на підставі вищезазначеного наказу повинно було сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18866 грн. 52 коп. Водночас позивачу було фактично сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 15900 грн. 39 коп.

Крім того позивач, з посиланням на роз`яснення Міністерства соціальної політики, вважає, що до розрахунку одноденного заробітку для виплати компенсації за невикористані відпустки повинні включатися усі складові грошового забезпечення позивача на момент звільнення зі служби, у тому числі індексація.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву підмінює терміни та обставини, заявляючи, що компенсація за дні невикористаних відпусток та одноразова грошова допомога при звільненні із служби в Національній поліції не підлягає індексації, оскільки це є одноразовими виплатами, на що позивач зазначає, що індексація - є складовою грошового забезпечення, яке має постійний характер на час проходження служби, а як наслідок повинна включатися у розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні із служби в Національній поліції.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду справі №420/13741/20.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 року скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року про зупинення провадження з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з18.01.2002 по 07.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 в Національній поліції України.

Наказом ГУНП від 25.10.2016 № 1091 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області,

07.09.2020 року ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом Національної поліції України вiд 07 серпня 2020 року № 639Д «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» та повідомленням про неможливість працевлаштування у зв`язку зі скороченням штатної чисельності органів і підрозділів Національної поліції України та Головного управління Національної поліції в Одеській області, відповідно до наказу Національної поліції України вiд 07 серпня 2020 року № 639Д «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», у зв`язку з чим повідомлено про наступне звільнення не раніше ніж за 2 місяці на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом від 06.11.2020 року №1463 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, зі сплатою грошової компенсації за 36 дiб невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01 січня 2020 року по день звільнення. Вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років - 18 років 09 місяців 19 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 18 років 09 місяців 19 днів; на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) - 06 мiсяцiв 23 дні.

Разом з цим судом встановлено, що за період з вересня 2019 року по жовтень 2020, відповідно до витягів з особових карток щодо нарахування грошового забезпечення, незмінними складовими грошового забезпечення ОСОБА_1 були: посадовий оклад - 3000 грн.; оклад за спеціальним званням - 2200 грн.; надбавка за стаж служби - 1820 грн.; надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень - 450 грн.; надбавка за специфічні умови проходження служби - 4212 грн.

Крім того, за період з вересня 2019 року по жовтень 2020, відповідно до витягів з особових карток щодо нарахування грошового забезпечення, ще однією складовою грошового забезпечення ОСОБА_1 була премія, розмір якої змінювався. Так, у вересні 2019 року премія становила 2696,91 грн., у жовтні 2019 року 3320,96 грн., у листопаді 2019 року 2696,91 грн., у грудні 2019 року 13361,87 грн., з січня по травень 2020 року 3417,92 грн., у червні 2020 року 4086,36 грн., з липня по серпень 2020 року 4040,10 грн., з вересня по жовтень 2020 року 2010 грн.

Також протягом усього вищезазначеного періоду позивачу нараховувалась індексація.

Крім цього, у серпні 2020 року позивачу було нараховано додаткову доплату на період карантину у розмірі 30845,15 грн., а в вересні та жовтні 2020 року матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі по 7020 грн.

Згідно витягу з особової картки щодо нарахування грошового забезпечення у листопаді 2020 року ОСОБА_1 за 7 днів роботи нараховано до виплати: посадовий оклад - 700 грн.; оклад за спеціальним званням 513,33 грн.; надбавка за стаж служби 424,67 грн.; надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 105 грн.; надбавки за специфічні умови проходження служби 982,80 грн.; премія щомісячна - 942 грн. 69 коп.; індексація - 249 грн. 65 коп.;

Також позивачу у листопаді 2020 року, у зв`язку зі звільненням, було нараховано до виплати компенсацію за відпустку 15900,39 грн. 39 коп. та вихідну допомогу у розмірі 141498,90 грн.

Позивач, вважаючи, що йому протиправно було зменшено премію у вересні та жовтні 2020 року, що впливає на розмір середньомісячної заробітної плати, протиправно нараховано компенсацію за 36 днів невикористаної відпустки замість 48, протиправно обчислено розмір компенсації за невикористану відпустку у меншому розмірі, протиправно не включено до розрахунків компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги індексації, протиправно не виплачено вихідну допомогу у відповідності до ст. 44 КЗпП, протиправно не здійснено повний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Так однією з гарантій професійної діяльності поліцейського, встановлених ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», є своєчасне і в повному обсязі отримання поліцейським грошового забезпечення та інших компенсаційних виплат відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України (п. 4 ч. 10 цієї статті).

Поліцейські, згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) встановлено складові та розмір складових грошового забезпечення поліцейських, порядок виплати якого встановлено наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі - Порядок № 260).

Так, згідно з п. 1 Постанови № 988 грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 2 п. 4 Постанови № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Пунктом 12 Розділу II Порядку № 260 встановлено, що керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та в межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції України.

У місяці виконання дисциплінарного стягнення поліцейського премія може не встановлюватися.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Рішення керівників органів поліції про преміювання оформлюється наказом, який видається до 25 числа кожного місяця, згідно із затвердженим положенням про преміювання та на підставі списків керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції.

Залежно від виконання показників преміювання (у тому числі успішного виконання службових обов`язків, допущення проступків, застосування до поліцейських дисциплінарного стягнення в установленому законодавством порядку), які можуть впливати на розмір премії, до наказу про преміювання за відповідний місяць можуть уноситися відповідні зміни та проводитися перерахунок премії на підставі мотивованого рапорта (звернення) керівника.

Нарахування премії проводиться у відсотках до грошового забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер).

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

Виплата премії проводиться щомісяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства суд зазначає, що премія є невід`ємною складовою грошового забезпечення поліцейського, проте її розмір не є сталою величиною.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2019 року розмір премії був менший (2696,91 грн), ніж в жовтні 2019 року (3320,96 грн.), натомість розмір премії у червні 2020 року був більший (4086,36 грн.) ніж в серпні та липні 2020 року (4040,10 грн.).

Суд зазначає, що в вересні та листопаді 2019 року ОСОБА_1 не було позбавлено премії, премія їй була виплачена в іншому (меншому) розмірі (2010 грн.) ніж в липні та серпні 2020 року (4040,10 грн.).

Разом з цим у листопаді 2020 року премія позивачу знову виплачувалась на рівні липня та серпня 2020 року (942,69 / 7 х 30=4040,10 грн.).

Таким чином посилання позивача на протиправність дій відповідача, які виразились у зменшенні їй премії не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки розмір премії ОСОБА_1 за результатами роботи останньої неодноразово змінювався та не був однаковий кожного місяця.

При цьому позивач не обґрунтовує, з посиланням на відповідні положення чинного законодавства, чому саме їй премія повинна виплачуватись у вересні та жовтні 2020 року саме у розмірі 4040,10 грн. на рівні липня та серпня 2020 року, а особливого порядку щодо преміювання поліцейських законодавством України та нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність Національної поліції не встановлено.

Суд зазначає, що керівник при прийнятті рішення щодо затвердження преміювання або навпаки діє у межах наданих йому дискреційних повноважень, тобто в даному випадку керівник на власний розсуд - за внутрішнім переконанням - оцінює за результатами роботи підлеглих обсяг виконаної роботи, ставлення до служби, службову дисципліну тощо та вирішує питання щодо розміру преміювання в межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції України.

З огляду на зазначене відсутні підстави для визнання протиправними рішень та дій ГУНП в Одеській області щодо зменшення ОСОБА_1 грошового забезпечення у вересні та жовтні 2020 року шляхом зниження розміру щомісячних премій у вказаний період та зобов`язання провести перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2020 року з урахуванням розміру щомісячної премії на рівні липня, серпня, листопада 2020 року.

Щодо обчислення кількості днів невикористаної відпустки, за які позивачу повинна бути виплачена компенсація суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Спеціальним законом, який регламентує правовідносини щодо надання відпусток, на який посилається ст. 45 Конституції України, є Закон України «Про відпустки».

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Частинами 1-3 ст. 93 Закону «Про Національну поліцію» встановлено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Відповідно до ч. 9 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно з вимогами ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Суд зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Положеннями Закону №580-VIII визначені підстави та умови отримання цієї відпустки поліцейськими. Так, відповідно до частини першої статті 92 і частин першої, другої, третьої і четвертої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки, які складаються з щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю не менше тридцяти календарних днів, на яку мають всі поліцейські, незалежно від займаної посади та характеру виконуваної роботи, та з щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю не більше п`ятнадцяти діб, для одержання якої необхідна наявність спеціальної підстави - досягнення п`ятирічного стажу в поліції.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, якими передбачено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням поліцейського, він може використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на неврегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні спору у цій справі слід застосовувати приписи КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини першої статті 24 вказаного Закону та частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів НП України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.02.2021 року по справі №160/5393/19.

Як встановлено судом, стаж служби ОСОБА_1 на момент звільнення з Національно поліції України у календарному обчисленні становить 18 років 9 місяців 19 днів, у зв`язку з чим тривалість додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби понад 5 років становила: у 2015 році - 8 днів; у 2016 році - 9 днів; у 2017 році - 10 днів; у 2018 році - 11 днів; у 2019 році - 12 днів; у 2020 році - 13 днів.

В свою чергу загальна тривалість щорічних оплачуваних відпусток ОСОБА_1 становить: у 2015 році - 38 днів; у 2016 році - 39 днів; у 2017 році - 40 днів; у 2018 році - 41 день; у 2019 році - 42 дні; у 2020 році - 43 дні.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, у неї залишилась невикористана частина щорічних та додаткових відпусток тривалістю 48 діб, а саме: за 2015 рік - 3 доби; за 2017 рік - 8 діб; за 2018 рік - 1 доба; за 2020 рік - 36 діб.

При цьому відповідач, заперечуючи щодо права позивача на отримання компенсації за невикористані відпустки за період з 2015 по 2019 роки, не заперечує, що у позивача залишилось 12 днів невикористаної відпустки за період з 2015 по 2019 роки

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в Національної поліції України мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею частину щорічних та додаткових відпусток тривалістю 48 діб, а саме: за 2015 рік - 3 доби; за 2017 рік - 8 діб; за 2018 рік - 1 доба; за 2020 рік - 36 діб.

Однак, відповідачем протиправно виплачено ОСОБА_1 таку компенсацію лише за 36 днів невикористаної відпустки у 2020 році.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що дії ГУНП в Одеській області щодо неправильного обчислення ОСОБА_1 кількості невикористаних діб щорічних оплачуваних відпусток під час проходження служби в Національній поліції за період з 2015 по 2020 роки, які підлягають компенсації при звільненні з органів Національної поліції є протиправними.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене суд вважає, що вимога позивача про скасування наказу ГУНП в Одеській області від 06.11.2020 № 1463 о/с в частині обчислення невикористаних ОСОБА_1 діб щорічних оплачуваних відпусток за період з 2015 по 2020 роки належить до задоволення шляхом зобов`язання ГУНП в Одеській області внести зміни до наказу від 06.11.2020 № 1463 о/с в частині зазначення необхідності сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 48 днів невикористаної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним, ефективним та достатнім.

Щодо неправильного розрахунку та виплаті при звільненні з органів Національної поліції ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 8 п. 8 Розділу III Порядку № 260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу нараховано компенсацію за 36 днів невикористаної відпустки у розмірі 15900,39 грн., тобто компенсація нарахована виходячи з одноденного грошового забезпечення у розмірі 441,6775 грн.

У відзиві відповідач не обґрунтовує яким чином ним було розраховано суму зазначеної компенсації, проте шляхом співставлення відомостей щодо грошового забезпечення позивача, зазначеного у витягах з особової картки, та виплачених сум, вбачається, що відповідач, проводячи розрахунок та виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку виходив з розміру грошового забезпечення станом на жовтень 2020 року розділивши його на 31 день (13692 / 31 / * 36 = 15900,39).

Разом з цим, як встановлено судом, ОСОБА_1 було звільнено саме в листопаді 2020 року, і в листопаді 2020 року ОСОБА_1 за 7 днів роботи нараховано до виплати 3668,49 грн. в т.ч.: посадовий оклад - 700 грн.; оклад за спеціальним званням 513,33 грн.; надбавка за стаж служби 424,67 грн.; надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 105 грн.; надбавки за специфічні умови проходження служби 982,80 грн.; премія щомісячна - 942 грн. 69 коп.

Таким чином, одноденний розмір грошового забезпечення, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення зі служби становить 524 грн. 07 коп. (3668,49 / 7 * 30 / 30 = 524,07).

У зв`язку з цим, на підставі наказу від 06.11.2020 № 1463 о/с сума компенсації за 36 днів невикористаної відпустки повинна була становити 18866,52 грн.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно було розраховано одноденний розмір грошового забезпечення для виплати суми компенсації за невикористану відпустку та, як наслідок, розмір самої компенсації за невикористану відпустку у меншому розмірі.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку що дії ГУНП в Одеській області щодо неправильного розрахунку та виплаті при звільненні з органів Національної поліції заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 суми компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки під час проходження служби в Національній поліції є протиправними.

При цьому, враховуючи, що у позивача наявне право на отримання грошової компенсації за 48 днів невикористаної відпустки, сума компенсації за дні невикористаної відпустки повинна була становити 25155,36 грн.

Як наслідок, враховуючи, що у позивача наявне право на отримання грошової компенсації за 48 днів невикористаної відпустки суд вважає за необхідне зобов`язати ГУНП в Одеській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 48 діб невикористаних заступником начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковником поліції ОСОБА_1 щорічних оплачуваних відпусток за період з 2015 по 2020 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби, сплативши різницю між фактично отриманими коштами компенсації за невикористані відпустки та грошовими коштами, які повинні бути нараховані та сплачені за усі дні невикористаної відпустки.

Щодо посилань позивача на протиправність не включення індексації до розрахунків компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2 та 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. До об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Суд зазначає, що компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога за своєю природою є разовими виплатами, у зв`язку з чим, у відповідності до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, відсутні підстави для визнання протиправними дій щодо їх обчислення з урахуванням індексації та зобов`язання здійснити їх перерахунок та виплату з урахуванням індексації.

Щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у відповідності за вимогами ст. 44 КЗпП України суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вже зазначалося судом, порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції передбачені Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком №260.

Відповідно до положень розділу VI Порядку №260, у разі звільнення із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше. Нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Позивачу при звільненні було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки позивач має вислугу 18 повних років.

З огляду на зазначене в даному випадку виплата вихідної допомоги, яка передбачена ст. 44 КЗпП не виплачується, оскільки за свої змістом та суттю вона є тотожною одноразовій грошовій допомозі, яка була виплачена позивачу.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, а тому посилання ОСОБА_1 на норми КЗпП України є необґрунтованими у спірних правовідносинах, у звязку з чим у задоволені даної вимоги слід відмовити.

Щодо зобов`язання виплатити у повному розмірі неоспорювану Головним управлінням Національної поліції в Одеській області суму грошового забезпечення та компенсаційних виплат, на які ОСОБА_1 мала право при звільненні суд зазначає наступне.

Так, згідно витягу з особової картки ОСОБА_1 щодо нарахування грошового забезпечення за 2020 рік у листопаді 2020 року їй нараховано до виплати грошового забезпечення у розмірі 19818,53 грн., в тому числі: посадовий оклад - 700 грн.; оклад за спеціальним званням 513,33 грн.; надбавка за стаж служби 424,67 грн.; надбавка за роботу в умовах режимних обмежень - 105 грн.; надбавка за специфічні умови проходження служби 982,80 грн.; премія щомісячна 942,69 грн.; індексація 249,65 грн.; компенсація за відпустку 15900,39 грн.

У відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» від 15.01.2004 № 44 поліцейським виплачується щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, у зв`язку з чим розмір грошового забезпечення, що підлягає до виплати не зменшується на суму нарахованого податку.

Пунктом 16-1 Податкового кодексу України встановлюється військовий збір зі ставкою 1,5% від об`єкта оподаткування.

Таким чином, до виплати позивачу належала неоспорювана ГУНП сума грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 19521,25 грн. (19818,53 - 297,28 - розмір військового збору).

З довідки AT «Ощадбанк» від 17.02.2021 № 14/1-09/70 вбачається, що ОСОБА_1 виплачено лише 19482,07 грн., тобто не виплачено 39,18 грн. не оспорюваної ГУНП суми грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідачем з приводу цього жодних пояснень та заперечень до суду не надано у зв`язку з чим суд вважає що дії ГУНП в Одеськівй області щодо невиплати заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 усіх неоспорюваних відповідачем сум, які повинні були бути сплачені при звільненні є протиправними, у звязку з чим слід зобов`язати ГУНП в Одеській області виплатити у повному розмірі неоспорювану Головним управлінням Національної поліції в Одеській області суму грошового забезпечення та компенсаційних виплат у розмірі 39,18 грн., на які заступник начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковник поліції ОСОБА_1 мала право при звільненні.

Щодо зобов`язання ГУНП в Одеській області виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 Головним управлінням Національної поліції в Одеській області сум при звільненні суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 Кодексу законів про працю України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Нормами ст.116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Оскільки в даному випадку відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу всіх належних сум при звільненні, та враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, з огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку з розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 9000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 9000,00 грн.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Єврейська, 12, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними рішення та дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ГУНП в Одеській області щодо неправильного обчислення ОСОБА_1 кількості невикористаних діб щорічних оплачуваних відпусток під час проходження служби в Національній поліції за період з 2015 по 2020 роки, які підлягають компенсації при звільненні з органів Національної поліції.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області внести зміни до наказу від 06.11.2020 № 1463 о/с в частині зазначення необхідності сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 48 днів невикористаної відпустки за період роботи з 07 листопада 2015 року.

Визнати протиправними дії ГУНП в Одеській області щодо неправильного розрахунку та виплати при звільненні з органів Національної поліції заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 суми компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки під час проходження служби в Національній поліції.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 48 діб невикористаних заступником начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковником поліції ОСОБА_1 щорічних оплачуваних відпусток за період з 2015 по 2020 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби, сплативши різницю між фактично отриманими коштами компенсації за невикористані відпустки та грошовими коштами, які повинні бути нараховані та сплачені за усі дні невикористаної відпустки.

Визнати протиправними дії ГУНП в Одеськівй області щодо невиплати заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 усіх неоспорюваних сум, які повинні були бути сплачені при звільненні.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області виплатити ОСОБА_1 неоспорювану Головним управлінням Національної поліції в Одеській області суму грошового забезпечення та компенсаційних виплат у розмірі 39 (тридцять дев`ять) грн. та 18 коп.

Зобов`язати ГУНП в Одеській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних заступнику начальника організаційно-методичного відділу управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковнику поліції ОСОБА_1 неоспорюваних Головним управлінням Національної поліції в Одеській області сум при звільненні у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук