Справа № 380/10164/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/10164/20 пров. № А/857/14512/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року (суддя Клименко О.М., м. Львів, повне судове рішення складено 31 травня 2021 року) у справі за адміністративним позовом громадянина Китаю ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Китаю ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача № 389-20 від 25.09.2020 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача визнати громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 року № 389-20, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та необґрунтованим, оскільки відповідачем порушено процедуру повторного розгляду заяви позивача щодо визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував, що позивач через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичну ситуацію, релігійні погляди, расову приналежність (уйгур) та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження Китай. У своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через політичні переслідування у Китаї через свою етнічну (расову) приналежність до уйгурів та сповідування ісламу. При цьому, позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи відповідача, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскарженого рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/10164/20 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 389-20 від 25 вересня 2020 року про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи позивача, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004211 від 12 листопада 2019 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 року було встановлено відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Апелянт, зокрема, звертає увагу на те, що не дивлячись на певну загальну дискримінацію уйгурів на території Китаю, позивач отримав середню освіту, його було документовано національним паспортом, який він безперешкодно отримав в компетентному органі країни громадянської належності і який використовував для переїзду на тимчасове проживання до Пакистану, Туреччини та України; влада Китаю не застосовувала стосовно нього будь-яких дискримінаційних заходів, які б мали систематичний, постійно повторюваний характер. Крім того, позивач стверджував про те, що залишив країну громадянської належності в 2013 році через важке фінансове становище, разом з тим, позивач мав гроші не лише на квиток та витрати під час подорожей до Пакистану, а потім до Туреччини та України, але й зміг сплачувати за навчання в Пакистані та Туреччині. Інформація з відкритих джерел підтверджує наявність певної дискримінації стосовно уйгурів-мусульман на території Китаю, однак позивач не лише не довів, зокрема документально, як того вимагає абзац сьомий статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», але й взагалі не повідомив інформації, яка б підтверджувала наявність стосовно нього такого рівня дискримінації на території країни громадянської належності, яка б сягала рівня переслідування, як його тлумачить Конвенція 1951 року.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що громадянин Китаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 22.12.2018 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з матеріалами особової справи 2018LV0052 позивач є громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дані про особу встановлено на підставі паспорта для виїзду закордон НОМЕР_1 , виданого 06.01.2013 (дійсний до 05.01.2023 року). Національність уйгур, за релігійними переконаннями - мусульманин. Сімейний стан одружений. Місцем його народження та проживання, за його словами, є АДРЕСА_1 мова уйгурська, вільно володіє турецькою, англійською зі словником. Отримав початкову освіту, під час проживання в Китаї. Також здобув освіту в Пакистані місто Ліхор в Ісламському Міжнародному освітньому інституті імені Саіда Маудуді, вивчав іслам на англійській мові. Згодом, переїхавши в Туреччину, вивчав 9 місяців турецьку мову на курсах в приватному центрі в Анкарі.

В Україні позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в єзуїтській службі біженців разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 . Станом на теперішній час не працює, доглядає за дитиною. В Україні проживає на кошти, які отримує від товариша зі Стамбулу.

Зі слів позивача встановлено, що до 2009 року він проживав із мамою в АДРЕСА_1 . В 2009 році переїхав до друзів в Пекін, де проживав протягом року. Згодом, в 2010 році, повернувся в місто Урюнчі. В 2013 році позивач переїхав до Пакистану, де проживав і навчався один рік і сім місяців, після чого, отримавши візу в 2014 році, він покинув ОСОБА_4 і переїхав до Туреччини. У Туреччині позивач проживав разом із дружиною до 2018 року, де навчався і працював. Згодом у них народився син, після чого, в листопаді 2018 року позивач разом із дружиною та сином вирішив покинути Туреччину. Зі слів позивача, він купив фальшиві документи для себе, щоб виготовити документи для перевезення дитини (арк.56 співбесіда № 2). Згодом, виготовивши документи для сина, позивач разом із дружиною, сином та сестрою мали намір поїхати до Європи в Німеччину.

Позивач 22.11.2018 разом із сім`єю прибув літаком з Туреччини в Україну (на підставі візи), в місто Київ, згодом поїхав до Львова для перетину кордону з ОСОБА_5 (арк. 33 співбесіда №1). Дружина разом із сестрою поїхали до Німеччини, оскільки в дружини були документи для виїзду в ОСОБА_6 . З пояснень позивача, він автомобільним транспортом доїхав до кордону, де разом із сином у супроводі товариша мав намір перетнути кордон поза пунктом пропуску, але був затриманий прикордонною службою. Зі слів позивача, на даний час він не зможе повернутись до Китаю, оскільки його затримають в аеропорту та посадять до в`язниці.

Надалі, позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту разом із малолітньою дитиною ОСОБА_3 . Так, як у позивача були відсутні документи на дитину, то йому було запропоновано пройти процедуру на батьківство. За результатами проведеного тесту ДНК ймовірність батьківства становить 99,99 % (арк.79).

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що не може повернутися до Китаю, оскільки там зазнають дискримінації мусульмани, які належать до меншини уйгурів. Позивач покинув країну громадянської належності через те, що він уйгур і мусульманин. За словами позивача, якщо він повернеться, то його можуть вбити.

Разом з тим, рішенням ДМС України від 23.05.2019 №196-19 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, судом встановлено, що ГУ ДМС у Львівській області в ході розгляду заяви з`ясовано, що громадянин Китаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 19.02.2019 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (відповідь начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва ГУ Національної поліції у Львівській області від 20.02.2019).

Також Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянин Китаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС у Львівській області 18.04.2019 складено висновок про відмову у визнанні громадянин Китаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 05.06.2019 складено повідомлення №25 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019. Підставою відмови є те, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004211 від 12 листопада 2019 року, яке набрало законної сили, позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Китаю ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 52 від 22.12.2018. В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідно до Наказу №59 від 20.03.2020 року ГУ ДМС у Львівській області на виконання зазначеного вище рішення суду вирішено здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Китаю ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 23.05.2019 року №196-19 . З позивачем 05.05.2020 та 14.08.2020 було проведено співбесіду та складено протокол №1 (а.с. 32-41 т.2) та протокол №3 (а.с. 69-73 т.2).

Аналізуючи інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкети та протоколи співбесід, враховуючи поточну та актуальну інформацію по ситуації в Китаї, Державна міграційна служба України у Львівській області прийняла рішення № 389-20 від 25.09.2020 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи №2018LV0052, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004211 від 12 листопада 2019 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року, з підстав, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Разом з ним відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту його неповнолітній дитині ОСОБА_3 .

Про рішення ДМС України № 389-20 від 25.09.2020 позивача повідомлено відповідним повідомленням від 20.10.2020 №30.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, вважаючи його протиправним та незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України № 389-20 від 25 вересня 2020 року про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим для ефективного захисту порушеного права позивача є підстави для зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Директивою Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 цього ж Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Згідно з абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Надаючи оцінку рішенню ДМС України № 389-20 від 25 вересня 2020 року про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що не може повернутися до Китаю, оскільки там зазнають дискримінації мусульмани, які належать до меншини уйгурів. Заявник покинув країну громадянської належності через те, що він уйгур і мусульманин. Також, заявник вказав, що в Китаї не можливо залишатись, тому що там де він проживав у Сіньцзян-Уйгурському автономному районі, переслідують людей які належать до меншини уйгурів та сповідують іслам, та обмежують їхні права. Згідно пояснень заявника, китайська влада зневажливо ставиться до людей які є уйгурами і мусульманами, через що вони зазнають дискримінації Заявник боявся, що його посадять до в`язниці.

На підставі інформації по країні походження судом встановлено, що більша частина представників мусульманської меншини в Китаї проживає на території ОСОБА_7 , яких влада звинувачує в сепаратизмі та тероризмі. Етнічні уйгури - народ, що говорить мовою тюркської групи і сповідує іслам - давно стикаються в Китаї з обмеженнями, в основному в сфері свободи віросповідання. А минулої осені влада ввела нові правила, обмеживши їх свободу пересування. Тепер жителі Сіньцзяну, що на заході КНР, зобов`язані здавати свої паспорти поліції «на збереження». Коли жителям провінції необхідно куди-небудь поїхати, їм тепер доводиться отримувати дозвіл на повернення свого паспорта, повідомляє «Бі-Бі-Сі». Іноді, за повідомленнями, уйгурів відмовляють у видачі паспортів. Уйгурів, які тепер складають близько 45% населення Синьцзяна, також іноді змушують проходити інші обтяжливі процедури. Наприклад, в червні поліція наказала жителям ОСОБА_8 при оформленні документів перед поїздкою здавати зразки ДНК. Також у жителів при цьому брали зразки крові, знімали відбитки пальців, записували голоси і робили 3D знімки. (https//:www.refworld.org.ru/country,,,,CHN,,55a7bc254,0.html,https//: ІНФОРМАЦІЯ_2 /country,,,,CHN,,5876337a4,0.html)

Human Right Watch закликала ввести санкції проти Китаю по відношенні до уйгурів. Правозахисна організація вимагає цілеспрямованих санкцій стосовно осіб, відповідальних за порушення прав людини в регіоні Сіньцзян (https//:www.vn.ukraines.news/hrw-vimagaye-pokarati-kitaj-sankciyami-za-zvernennya-z-ujgurami-2/.

Ситуація в регіоні стрімко змінюється, особливо економічна. Деякі уйгури хочуть незалежності за будь-яку ціну, але далеко не всі хочуть прямого протистояння. Проблема сепаратизму в Сіньцзяні стоїть дуже гостро, і в майбутньому вона може принести Пекіну серйозні неприємності. З 2014 року в СУ АР владою проводиться кампанія по боротьбі з тероризмом, проводяться арешти тюркомовних мусульман, яких потім направляють в табори для «перевиховання». Велика кількість репресованих є жителями Кашгара і ОСОБА_9 , це зв`язано з тим, що там сконцентрована найбільша кількість уйгурів і там найчастіше проходять напади терористів із «Ісламського відродження Східного Туркестану» (https//: ІНФОРМАЦІЯ_3 , https//: ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Крім того, апеляційний суд враховує, що правозахисною групою Організації Об`єднаних Націй (ООН) висловлено позицію стосовно ситуації в Китаї, згідно з якою у Китаї налічується близько 1 мільйона уйгурів у таємних таборах «ідеологічного перевиховання». Як повідомила член комітету ООН з ліквідації расової дискримінації, влада змінила Уйгурський автономний район на щось, схоже на масивний табір інтернування, що знаходиться в таємниці, свого роду «зона відсутності прав». Разом з цим, усього в таких таборах можуть тримати до 2 млн. уйгурів і представників інших мусульманських національних меншин. Влада Китаю заявляє, що Сіньцзян стикається з серйозною загрозою з боку ісламістських бойовиків, які замислюють напад і посилюють напруженість з мусульманською уйгурською меншістю. Правозахисна група Організації Об`єднаних Націй (ООН) просила Китай припинити свою контрпродуктивну політику - звільнити всіх тих, хто був безпідставно затриманий. Члени уйгурської громади та інших мусульман вважаються в Китаї «ворогами держави» виключно на основі їхньої етнорелігійної ідентичності» (112ua.https//:112ua).

Наведені обставини відображені також у рішенні Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004211 від 12 листопада 2019 року.

Крім того, згідно з інформацією по країні походження: ОСОБА_10 , посилання ( ІНФОРМАЦІЯ_5 /refworld.org.ru/docid/5baf7aab4.html); Радіо Свобода, посилання (https//www/refworld.org.ru/docid/5901d2034.html); Міжнародна Амністія, посилання (https//www/refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html); інформаційний ресурс ЄвразіяНет посилання (https//www/refworld.org.ru/docid/5876337а4.html) широко практикується переслідування за ознакою віросповідання, зокрема за сповідування ісламу та приналежністю до національної меншини, зокрема уйгурів.

На підставі вказаного вище можна дійти висновку про те, що існують загальновідомі факти, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене Європейською Конвенцією в країні походження, в якій існує ситуація загальнопоширеного насильства.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповний та необ`єктивний, без урахування оцінки, наданої у рішенні Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.004211 від 12 листопада 2019 року, а тому доводи відповідача про необхідність відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження. Крім того, судом враховано, що позивач прибув на територію України разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Статтями 2, 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 визначено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Таким чином, аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Китайській Народній Республіці, апеляційний суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Водночас, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, оскільки, як видно зі змісту листа від 26.06.2020 року (а.с.67, т.2) працівниками профільного підрозділу ГУ ДМС у Львівській області не достатньо з`ясовані обставини справи заявника, в тому числі щодо інформації по країні походження заявника.

З огляду на покладені в основу оскаржуваного рішення висновки, відповідач не взяв до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з загрозою стати жертвою переслідувань, які мають місце в країні громадянської належності й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Однак згідно з правовою позицію Верховного Суду, яка міститься у постановах від 06.03.2019 року у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 року у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 року у справі №813/901/16, та яка враховуються апеляційним судом, оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з наведеними вище приписами нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не обґрунтував та не навів переконливих та беззаперечних підстав, які вказують на відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення № 389-20 від 25 вересня 2020 року про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, рішення ДМС України № 389-20 від 25 вересня 2020 року не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування такого рішення, а позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде саме зобов`язання відповідача визнати громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/10164/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 16 вересня 2021 року