Справа № 420/13069/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13069/20

Головуючий І інстанції Вовченко O.A.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В., апелянта - ОСОБА_1 , представників апелянта - Граждан С.В., Палагута Н.В. та представника відповідача - Бондар О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 04.03.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, у якому просив суд:

- визнати протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон на його ім`я без застосування безконтактного електронного носія персональних даних у відповідності до Постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-XII (в редакції від 23.02.2007р. №719-V) без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати «паспорт громадянина України для виїзду за кордон» на його ім`я - без застосування «безконтактного електронного носія персональних даних», без засобів Єдиного державного демографічного реєстру та без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки її персональних даних - виключно у відповідності до Постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-XII (в редакції від 23.02.2007р. №719-V).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що законодавством закріплено дві альтернативні форми паспорта громадянина для виїзду за кордон, а виготовлення паспорта, що містить безконтактний електронний носій, можливо лише при наявності згоди заявника. Позивач, не маючи наміру оформлювати паспорт громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм персональних даних та без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, звертався з письмовими заявами до ГУ ДМС України в Одеській області, яке протиправно відмовило йому в оформленні та видачі такого паспорта.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 14.04.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

20.04.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2021р. дану апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

14.06.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

16.06.2021р. позивачем подано до суду письмові пояснення, у якій останній вважає доводи ГУ ДМС України в Одеській області безпідставними та необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню.

08.09.2021р. в судовому засіданні суду 2-ї інстанції позивач (апелянт) та його представники мотивовано підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні.

Представники ГУ ДМС України в Одеській області у судовому засіданні категорично не визнали апеляційну скаргу та наполягали на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

27.12.2019р. позивач - ОСОБА_1 , посилаючись на «Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» (затв. постановою Верховної Ради України від 23.02.2007р. №719-V), звернувся до відповідача із заявою про оформлення та видачу йому паспорту громадянина України для виїзду за кордон без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру., до якої додав копію паспорта громадянина України та 2 (дві) фотокартки розміром 35х45 мм.

Однак, ГУ ДМС України в Одеській області своїм листом від 10.01.2020р. №Г-3351/6/5101-19/5100.4.7/239-20 відмовило позивачу у задоволенні вказаної вище заяви та повідомило про відсутність законних підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII.

24.07.2020р. позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із аналогічною заявою, у якій, в свою чергу, зокрема, підкреслив, що не надає згоди на обробку своїх персональних даних та просив забезпечити видачу йому паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який не містить інформації для зчитування якої необхідні додаткові пристрої.

Однак, відповідач своїм листом від 28.08.2020р. №Г-1423/6/5101-20/5100.4.7/9012-20 повторно відмовив позивачу у видачі йому паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-XII.

Не погодившись із зазначеними діями (відмовою) ГУ ДМС України в Одеській області, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з правомірності дій відповідача, та відповідно, з необґрунтованості та недоведеності підстав для задоволення заяв позивача, а також факту порушення його прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А ст.24 Конституції України чітко визначено, що всі громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом та не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання (ст.35 Конституції України), однак, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань (ч.4 ст.35 Конституції України).

Так, як загально відомо, правові та організаційні засади оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначені Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012р. за №5492-VІ, а також Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» від 07.05.2014р. №152 (в редакції Постанови КМУ від 16.11.2016р. №1001).

Як слідує зі змісту приписів ч.1 ст.4 Закону №5492-VI, єдиним державним демографічним реєстром (Реєстр) вважається електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів.

Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Згідно з ч.3 ст.4 Закону №5492-VI, порядок ведення Реєстру та взаємодії між уповноваженими суб`єктами встановлюється Кабінетом Міністрів України.

А як вбачається зі змісту ст.13 Закону №5492-VI, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, у відповідності до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на:

а) паспорт громадянина України;

б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Документи, передбачені цією статтею, є власністю України.

Паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон містять безконтактний електронний носій.

Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.

Особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Нормами ст.15 Закону №5492-VI, встановлені вимоги до бланків документів та їх форми.

Бланки документів, які містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог державних та міжнародних стандартів та з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ІСАО), а також повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення.

Бланки документів, якщо інше не визначено Законом №5492-VI, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Бланки документів, в які імплантовано безконтактний електронний носій для внесення персональних даних, біометричних даних, параметрів та іншої інформації про особу, повинні бути виконані багатокомпонентним захисним друком, містити символ електронного документа, інформацію про підприємство, на якому виготовлено бланк документа, зображення малого Державного Герба України.

Однак, як вбачається зі змісту поданих позивачем заяв та адміністративного позову, позивач - ОСОБА_1 за своїми релігійними переконаннями не бажає одержувати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який містить безконтактний електронний носій.

Так, позивач переконаний і вважає, що враховуючи його релігійні переконання, йому може бути виданий «паспорт громадянина України для виїзду за кордон» відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V), яка до цього часу ще діє, т.б. «старого зразка» та без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Як визначено ч.ч.1,2 та 4 ст.22 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається із м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних.

Частиною 7 цієї ж статті визначено, що до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: назва держави; назва документа; тип документа; код держави; номер документа; ім`я особи; громадянство; дата народження; унікальний номер запису в Реєстрі; стать; місце народження; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); дата закінчення строку дії документа; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи; дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи).

Аналогічні за замістом положення закріплені у Постанові КМУ №152.

Водночас, постанова Верховної Ради України №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V) - є чинною, її дія не зупинена, в порядку, передбаченому Конституцією і законами України, вона не визнана неконституційною, протиправною, нечинною та не скасована в судовому порядку, а тому може застосовуватися при вирішення питань щодо оформлення та видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

У той же час, варто зазначити ще й про те, що положення постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (в редакції від 23.02.2007р. №719-V) не містять вимог стосовно безконтактного електронного носія, що, зокрема, відповідає релігійним переконанням позивача.

Як вже зазначалося колегією суддів вище, нормами ч.2 ст.15 та ч.2 ст.22 Закону №5492-VI визначено, що кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 Постанови КМУ №152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлений та/або виданий на підставі документів, поданих до 01.10.2015р., є чинним протягом строку, на який його було видано.

Прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено Постановою КМУ №152, з 20.12.2016р. припиняється, однак паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 20.12.2016р., є чинним протягом строку, на який його було видано (п.4 Постанови №152).

Аналіз наведеного вище правового регулювання свідчить проте, що з 20.12.2016р. органи та підрозділи ДМС здійснюють прийом документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон лише з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено вказаною Постановою.

Але, з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що припинення прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, не є прямою забороною щодо видачі паспорту, що не містить безконтактного електронного носія.

Однак, з огляду на той факт, що людина, є найвищою соціальною цінністю в Україні, а права людини визначають зміст і спрямованість діяльності держави, то враховуючи повагу до людини та її релігійних переконань, держава в будь-якому випадку не може примусити людину відступити від її релігійних переконань.

На переконання суду апеляційної інстанції, у даних спірних правовідносинах сторонам слід зайняти таку позицію, яка буде в першу чергу відповідати «демократичним засадам суспільства» та «пропорційному балансу» між будь-якими несприятливими наслідками для прав людини та цілями на досягнення яких приймаються відповідні рішення державою.

У силу своїх владних повноважень держава може втручатися в права людини. Водночас, в демократичній державі межа такого втручання має обмежуватися метою досягнення суспільних інтересів, що і є принципом пропорційності. При цьому, права людини можуть бути обмежені державними органами лише у випадку переслідування необхідного публічного інтересу.

Таким чином, видача громадянину ОСОБА_1 (який має певні релігійні переконання) паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, не перешкоджає досягненню публічного інтересу щодо застосування в Україні паспортів громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм.

Так, більшість громадян України, не заперечують, підтримують та використовують «новітні» запровадження щодо одержання паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який містить безконтактний електронний носій.

Разом із тим, діючи в межах принципів демократичної держави, слід надати можливість особі з релігійними переконаннями одержати паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія.

Така позиція відповідає вимогам ст.2 КАС України, а саме: у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) рішення субретками владних повноважень пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення та/або дія (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

Враховуючи той факт, що листом ГУ ДМС України в Одеській області від 28.08.2020р. №Г-1423/6/5101-20 було фактично відмовлено позивачу у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який не містить безконтактного електронного носія у відповідності до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ (тобто створено перешкоди в реалізації права позивача на отримання такого паспорта), такий лист має усі ознаки «рішення» суб`єкта владних повноважень, з огляду на що, не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Натомість, судом апеляційної інстанції встановлено, що суб`єктом владних повноважень при прийнятті спірного «рішення» про відмову у видачі паспорту для виїзду з кордон не дотримано принципу пропорційності, що зазначений у вищевказаній статті. Оскільки відмова органу ДМС України розглядається як відмова держави в цілому, і така відмова порушує основоположні права позивача у справі, то вона визнається протиправною.

Матеріалами справи також підтверджується і той факт, що позивач у своїй заяві від 24.07.2020р. просив відповідача надати зразок формуляра (заяви-анкети) встановленого зразка, заповнення якого разом із поданням необхідних документів буде підставою для відкриття провадження з надання йому адміністративної послуги з оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон - без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру. При цьому, одночасно слід звернути увагу й на той факт, що разом із своїми заявами позивачем також було надано і передбачені законодавством додаткові документи для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, т.б. 2 (дві) фотокартки та копію «внутрішнього» паспорту громадянина України.

Так, дійсно, Постановою КМУ №152 (в редакції постанови КМУ від 16.11.2016р. №1001) визначено чітку процедуру подання документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Як зазначив суд першої інстанції у спірному рішенні, позивачем не було дотримано процедуру подання документів для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що передбачена Постановою КМУ №152.

Водночас, слід вказати, що дана обставина фактично спростовується матеріалами справи та поясненнями сторін, оскільки позивачем було подано заяву (хоча і не встановленого зразку) з усіма необхідними документами, зі змісту якої чітко видно про бажання останнього отримати саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія на підставі постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи в порядку письмового (спрощеного) провадження та ухваленні оскаржуваного рішення, не надав належної правової оцінки зазначеним вище доводам позивача та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень на час заявленого позову, чим порушив норми матеріального права, в зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає задоволенню.

При цьому, судова колегія, при прийнятті остаточного рішення по даній справі також вважає за необхідно прийняти до уваги і рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2018р. по справі №815/6051/17 (яке набрало законної сили на підставі постанови 5 ААС від 10.04.2019р.), яким було задоволено фактично аналогічний позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 та зобов`язано Білгород-Дністровський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України №2503-ХІІ.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу й на той факт, що, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується як Третій апеляційний адміністративний суд (постанови від 02.12.202р. по справі №160/3964/20, від 21.01.2021р. по справі №160/9167/20 (залишена в силі ухвалою ВС від 08.06.2021р.), так і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 19.09.2018р. по зразковій справі №806/3265/17 та від 19.07.2021р. по справі №280/851/20.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції, при розгляді даної справи в порядку спрощеного (письмового) провадження, було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в суді 2-ї інстанції.

Згідно вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, за таких обставин, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформлену листом від 28.08.2020р. №Г-1423/6/5101-20, в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 без застосування безконтактного електронного носія персональних даних відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-XII (в редакції від 23.02.2007р. №719-V);

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 без застосування безконтактного носія персональних даних у відповідності до Постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992р. №2503-XII (в редакції від 23.02.2007р. №719-V).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 15.09.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко