Справа № 440/3237/21
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2021-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.В. Гіглава
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2021 р. Справа № 440/3237/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2021, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/3237/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту відповідач, ГУФУ в Полтавській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Полтавській області (код ЄДР 13967927) №2600 від 29.12.2020 в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2;

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, при ГУПФУ в Полтавській області №12 від 26.02.2021 в частині відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , в підтвердженні стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах;

- зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області (код ЄДР 13967927) зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , пільговий трудовий стаж за періоди роботи (навчання, служби у ЗС СРСР): з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 (дату звернення) та призначити з 22.12.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що станом на дату звернення за призначенням пенсії він досяг 55 років та мав спеціальний стаж роботи 35 років 5 місяців 25 днів на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, на підтвердження чого надав трудову книжку із усіма записами та необхідними даними, а також довідки з місць роботи та інші документи. Разом з тим, пенсійний орган безпідставно оскаржуваними рішеннями не підтвердив позивачу стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, та відмовив останньому в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, при ГУПФУ в Полтавській області від 26.02.2021 №12 про відмову ОСОБА_1 у підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Визнано протиправним та скасовано рішення відділу призначення пенсій (Автозаводський район) Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.12.2020 №2600 про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах згідно підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 періоди з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи на посаді електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в частині зменшення розміру судових витрат позивача в суді першої інстанції, таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвали в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язати Головне управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області (код ЄДР 13967927) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з 22.12.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, п. б) ч. 1 ст. 13, Закону № 1788.

Частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем також подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття в частині задоволених позовних вимог з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням норм п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, п. б) ч. 1 ст. 13, Закону № 1788, ч. 1 ст. 2, ст. 242 КАСУ, оскільки за наявності усіх передбачених чинним законодавством документів щодо права позивача на пенсійне забезпечення та неодноразової відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії, єдиним законним та ефективним способом захисту порушеного права Позивача на пенсійне забезпечення є зобов`язання відповідача призначити таку пенсію, що відповідає правовим висновкам щодо застосування норм права, викладеним у вище наведених постановах Верховного Суду. Відмова у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Відповідача призначити Позивачу пенсію, є неефективним способом захисту порушеного права Позивача, що не відповідає завданню адміністративного судочинства, а також суперечить вказаним висновкам Верховного Суду, що є підставою для його скасування, в цій частині та прийняття нового рішення, про її задоволення. Також зазначив, що необґрунтоване зменшення розміру правової допомоги, понесеної позивачем у суді першої інстанції, порушує норми ч.1 ст. 2, п. 10 ч.3 ст. 2, ч.7 ст. 139, ст. 242 КАС України.

Доводи апеляційної скарги відповідача, обґрунтовані тим, що на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 у відповідача були відсутні відомості для визначення права на призначення пенсії на пільгових умовах. Також зазначає, що зобов`язання управління зарахувати позивачу пільговий страховий стаж є формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу ГУПФУ в Харківській області та виклав свій погляд на обставини справи, зазначивши, що рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з цим просить суд у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) 22.12.2020 звернувся до ГУПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (а.с. 47).

Рішенням відділу призначення пенсій (Автозаводський район) Управління пенсійного забезпечення ГУПФУ в Полтавській області від 29.12.2020 №2600 відмовлено гр. ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах згідно підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку. В якості підстав для прийняття вказаного рішення пенсійний орган зазначив, що аналіз наданих документів гр. ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком на пільгових умовах показує, що загальний страховий стаж становить 37 років 11 місяців 03 дні. Пільговий стаж згідно довідки від 13.07.2020 №7 складає 08 місяців 12 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Пільговий стаж роботи за Списком №2 у заявника на дату подачі заяви за період з 22.03.1990 по 12.11.1992, з 16.11.1992 по 20.10.1993, з 09.11.1993 по 17.09.1994, з 20.09.1994 по 04.03.1995, з 05.03.1995 по 09.06.1995, з 03.07.1995 по 01.02.2000, з 10.02.2000 по 13.01.2001, з 18.10.2001 по теперішній час не підтверджений в установленому законодавством порядку, оскільки заявником не надано довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та дані про проведення атестації робочих місць, а в разі ліквідації підприємства, установи, організації документи подаються на розгляд Комісії з питань підтвердження пільгового стажу роботи при ГУПФУ в Полтавській області (а.с. 57-58).

У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до ГУПФУ в Полтавській області із заявою про підтвердження стажу роботи (а.с. 62).

Рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, при ГУПФУ в Полтавській області від 26.02.2021 №12 ОСОБА_1 відмовлено в підтвердженні періодів роботи, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 28.01.2021, підстава відмови - періоди навчання в ПТУ з 01.09.1981 по 14.07.1984, проходження строкової військової служби з 11.04.1985 по 10.05.1987 та роботи з 18.10.2001 по день звернення на діючому підприємстві не підлягають підтвердженню на Комісії, відсутні документи про ліквідацію підприємств без визначення правонаступника: зокрема, Колективного підприємства залізобетонних виробів №2, ПАТ "Будтранссервіс", Асоціації ділового співробітництва "Кременчукзалізобетон", Кооперативу "Алмаз", Малого приватного підприємства фірми "Універсал-буд", Приватного підприємства "Тайга І К", Приватного підприємства "Будтехремонт", відсутні відомості про види зварювальних робіт; відсутні дані про проведення атестації робочого місця в 1992-2001 роках; відсутні дані про заробітну плату.

Вважаючи зазначені рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних рішень та наявності у позивача права на зарахування періодів з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність позовних вимог про зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області призначити позивачу з 22.12.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки на цей час пенсійним органом ще не вчинені дії та не прийняті рішення щодо зарахування ОСОБА_1 періоди з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи на посаді електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В рішенні Конституційного Суду України від 29.06.2010 №17-рп/2010 у справі №1-25/2010 суд зокрема, наголосив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Основного Закону України). Конституційний Суд України в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 02.11.2004 №15- рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Частина 1 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (надалі - Закон №1788) визначає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону №1788 передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від міст останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За змістом частини 3 статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується також:

в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби:

д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом "а" частини 1 статті 83 Закону №1788 пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку: а) пенсії за віком та по інвалідності призначаються з дня досягнення пенсійного віку або відповідно встановлення інвалідності органами медико-соціальної експертизи, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку або встановлення інвалідності.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІУ (надалі - Закон №1058) визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058 визначає, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (надалі - Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011) час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до частини 1 статті 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" від 10.02.1998 №103/98-ВР (надалі - Закон № 103/98) час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (пункт 20 Порядку №637).

Відповідно до пунктів 23, 24 Порядку №637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про періоди роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики №383 від 18.11.2005 затверджено Порядок застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (далі - Порядок №383).

Згідно з пунктом 10 Порядку №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637.

Пунктом 3 Порядку №383 встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

У Списку №2 виробництв, цехів, професій та посад, робота яких дає право на пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 №1173 "Про затвердження списків, виробництв, цехів, професій та посад, робота яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах", передбачено, зокрема, такі робочі професії як: "XXXII. Загальні професії: Електрозварювальники та їх підручні.".

Розділ XXXIII Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162 містить наступні професії: "23200000 XXXIII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ

756 Електрогазозварники, зайняті на різанні і ручному зварюванні, на напівавтоматичних машинах, а також на автоматичних машинах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки;

905 Електрозварювальники на автоматичних і напівавтоматичних машинах, зайняті зваркою в середовищі вуглекислого газу, на роботах з застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки, а також на напівавтоматичних машинах;

906 Електрозварники ручного зварювання".

Розділ XXXIII Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36 містить наступні професії: "XXXIII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ (У ВСІХ ГАЛУЗЯХ ГОСПОДАРСТВА)

33 електрогазозварники, зайняті різанням та ручним зварюванням, на напівавтоматичних машинах, а також автоматичних машинах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки;

33 електрозварники на автоматичних та напівавтоматичних машинах, зайняті зварюванням у середовищі вуглекислого газу, на роботах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки, а також на напівавтоматичних машинах;

33 електрозварники ручного зварювання".

Розділ XXXIII Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461 містить наступні професії: "XXXIII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ (У ВСІХ ГАЛУЗЯХ ГОСПОДАРСТВА) робітники:

газозварники;

електрогазозварники, зайняті різанням та ручним зварюванням, на напівавтоматичних машинах, а також автоматичних машинах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки;

електрозварники на автоматичних та напівавтоматичних машинах, зайняті зварюванням у середовищі вуглекислого газу, на роботах із застосуванням флюсів, що містять шкідливі речовини не нижче 3 класу небезпеки, а також на напівавтоматичних машинах".

Таким чином, положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, по відношенню до Закону №1788-ХІІ, який є спеціальнім, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, згідно статті 62 Закону №1788 та пункту 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є саме трудова книжка.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 та від 25.04.2019 у справі №593/283/17.

Зі змісту записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , копія якої наявна у матеріалах справи (а.с. 11-14), судом встановлено, що:

позивач навчався на електрогазозварника в МСПТУ №16 м. Кременчука;

у період з 23.07.1984 по 04.04.1985 позивач працював на посаді електрогазозварника на Кременчуцькому заводі залізобетонних виробів №2 "Кременчукзалізобетон";

у період з 11.04.1985 по 10.05.1987 позивач проходив строкову військову службу в ЗС СРСР;

у період з 22.03.1990 по 12.11.1992 позивач працював на посаді електрогазозварника на ГРБД ПО "Кременчукзалізобетон";

у період з 16.11.1992 по 29.10.1993 позивач працював на посаді електрогазозварника на ООП "Кременчукзалізобетон";

у період з 09.11.1993 по 17.09.1994 позивач працював на посаді електрогазозварника на ТОВ "КВБФ "Кріст ЛТД";

у період з 20.09.1994 по 04.03.1995 позивач працював на посаді електрогазозварника на ТОВ Кооперативі "Алмаз";

у період з 05.03.1995 по 09.06.1995 позивач працював на посаді електрогазозварника на МПП "Фірма "Універсал-буд";

у період з 03.07.1995 по 01.02.2000 позивач працював на посаді електрогазозварника на МКП "Тайга";

у період з 10.02.2000 по 13.01.2001 позивач працював на посаді електрогазозварника на ПП "Будтехремонт";

у період з 18.10.2001 по 31.10.2017 позивач працював на посаді електрогазозварника на РБУ ППДМН ВАТ "Укртранснафта";

у період з 01.11.2017 по 08.12.2020 (дату первинного звернення) позивач працював на посаді електрогазозварника на Філії "ПМН" ПАТ "Укртранснафта".

Відповідно до єдиного тарифно-кваліфікаційного довідника робіт та професій робітників, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і ВЦРПС 16.01.1985 №17/2-54 професія зварника не визначена, як окрема професія, є загальною професією, яка об`єднує назви професій пов`язаних зі зварюванням металів і є загальним поняттям для електрозварника ручного зварювання, електрогазозварника, газозварника і електрозварника на напівавтоматичних і автоматичних машинах. Вказаний нормативно-правовий акт дає підстави для ствердження, що професія зварника, газозварника та електрозварника, газоелектрозварника є тотожною професією, тому не може бути підставою для відмови у зарахуванні до спеціального стажу.

Суд також зауважує, що період роботи з: 23.07.1984 по 04.04.1985 та з 22.03.1990 по 12.11.1992 у "Кременчукзалізобетон" підтверджується: - довідкою про підтвердження трудового стажу №7 від 13.07.2020, виданою КПЗБВ № 2; - довідкою №8 від 13.07.2020, виданою КПЗБВ №2; - довідкою №9 від 13.07.2020, виданою КПЗБВ №2; - довідкою №103 від 17.07.2020, виданою ПАТ "Будтранссєрвіс"; - довідкою про заробітну плату №104 від 17.07.2020, виданою ПАТ "Будтранссєрвіс"; - архівною довідкою №02-04/1/2135-Б від 23.11.2020, виданою архівним відділом виконавчого комітету Кременчуцької міської ради; - архівною довідкою №02-04/1/2136-Б від 23.11.2020, виданою архівним відділом виконавчого комітету Кременчуцької міської ради; - архівною копією наказу №361-К від 27.10.1993, виданою архівним відділом виконавчого комітету Кременчуцької міської ради; - архівною копією особової картки ОСОБА_1 від 16.11.1992, виданою архівним відділом виконавчого комітету Кременчуцької міської ради; - архівною довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії №02-04/1/1436-Б від 12.08.2020, виданою архівним відділом виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (а.с. 21-28).

Період роботи з 03.07.1995 по 01.02.2000 у МКП "Тайга" підтверджується: - довідкою №26 від 27.07.2020, виданою ПП "Тайга і К"; - довідкою про заробіток для обчислення пенсії від 27.07.2020 року, виданою ПП "Тайга і К"; - витягом з ЄДР № від 10.07.2020 (а.с. 29-33).

Період роботи з 18.10.2001 по 31.10.2017 та з 01.11.2017 по 08.12.2020 в АТ "Укртранснафта" підтверджується: довідкою АТ "Укртранснафта" №26-03-91/9/2331-20 від 29.10.2020 (а.с. 34).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції , що вказаними вище записами у трудовій книжці, а також переліченими документами підтверджується, що позивач у періоди з 23.07.1984 по 04.04.1985, з 22.03.1990 по 12.11.1992, з 16.11.1992 по 29.10.1993, з 09.11.1993 по 17.09.1994, з 20.09.1994 по 04.03.1995, з 05.03.1995 по 09.06.1995, з 03.07.1995 по 01.02.2000, з 10.02.2000 по 13.01.2001, з 18.10.2001 по 31.10.2017, з 01.11.2017 по 08.12.2020 дійсно працював на посаді електрогазозварника на різних підприємствах, а відтак останній має право на зарахування вказаних періодів трудового стажу до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, на підставі норм пункту "д" частини 3 статті 56 Закону №1788, частини 1 статті 38 Закону №103/98 період навчання ОСОБА_1 з 01.09.1981 по 14.07.1984 в МСПТУ №16 м. Кременчука за професією електрогазозварник, що підтверджується трудовою книжкою та дипломом серія НОМЕР_3 , також має бути зарахований у спеціальний стаж для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки з моменту закінчення навчання до працевлаштування на посаду електрогазозварника минуло менше трьох місяців (а.с. 11-15).

Також, на підставі норм пункту "в" частини 3 статті 56 Закону №1788, частини 1 статті 2 Закону №2232, абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону №2011 період служби позивача в Збройних силах СРСР з 11.04.1985 по 10.05.1987, що підтверджується трудовою книжкою, військовим квитком серія НОМЕР_4 та довідкою Кременчуцького ОМВК від 14.07.2020, має бути зарахований у спеціальний стаж для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки до призову на військову службу позивач працював на посаді електрогазозварника, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах (11-14, 16-18, 20).

При формуванні вказаних вискоків судом враховувалися висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.12.2019 у справі №513/1195/16-а, від 25.09.2018 у справі №426/1006/16-а та від 10.04.2020 у справі № 686/4651/17.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу необґрунтованості посилання пенсійного органу в рішенні про відмову у підтвердженні пільгового стажу на відсутність відомостей про види зварювальних робіт та даних про заробітну плату позивача судом оцінюються критично, оскільки пенсійним органом самостійно не вживалися будь-які дії з метою отримання таких даних та відомостей, хоча останній має на це відповідні повноваження.

Також в оскаржуваному рішенні від 26.02.2021 №12 підставою для відмови у підтвердженні ОСОБА_1 роботи, передбаченої підпунктом 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вказана відсутність даних про проведення атестації робочого місця в 1992-2001 роках.

З цього приводу слід зазначити, що за висновками Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років. Атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII - "за результатами атестації робочих місць" як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за не проведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера. Таким чином, не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

За викладених обставин, враховуючи записи у трудовій книжці позивача суд доходить висновку, що останній має право на зарахування періодів з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відтак, аналізуючи фактичні обставини справи та наведені вище норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, при ГУПФУ в Полтавській області від 26.02.2021 №12 про відмову ОСОБА_1 у підтвердженні періоду роботи, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та відділу призначення пенсій (Автозаводський район) Управління пенсійного забезпечення ГУПФУ в Полтавській області від 29.12.2020 №2600 про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах згідно підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 періоди з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи на посаді електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щодо доводів відповідача про те, що зобов`язання управління зарахувати позивачу пільговий страховий стаж є формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, колегія суддів зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Аналізуючи даний адміністративний спір колегія суддів наголошує, що суб`єкт владних повноважень у спірних взаємовідносинах здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач при розгляді заяви діяв поза межами наданих повноважень та реалізації дискреційних функцій, відповідно позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів також вважає правильним рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині в частині зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області призначити позивачу з 22.12.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на передчасність, оскільки на цей час пенсійним органом ще не вчинені дії та не прийняті рішення щодо зарахування ОСОБА_1 періоди з 01.09.1981 по 14.07.1984; з 23.07.1984 по 04.04.1985; з 11.04.1985 по 10.05.1987; з 22.03.1990 по 12.11.1992; з 16.11.1992 по 29.10.1993; з 09.11.1993 по 17.09.1994; з 20.09.1994 по 04.03.1995; з 05.03.1995 по 09.06.1995; з 03.07.1995 по 01.02.2000; з 10.02.2000 по 13.01.2001; з 18.10.2001 по 31.10.2017; з 01.11.2017 по 08.12.2020 до стажу роботи на посаді електрогазозварника, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Доводи апеляційної позивача про те, що відмова у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію, є неефективним способом захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.18 у справі №814/698/16, від 18.10.2018 у справі №813/4989/17, від 04.02.2020 у справі № 480/4107/18.

Матеріалами справи встановлено, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у справі №440/3237/21 здійснювалося адвокатом Пусаном Є.В. на підставі ордеру серії ВІ №1039833 про надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с. 145)

На підтвердження складу та розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позовної заяви копії наступних документів: договору №70/20 про надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2020 (а.с. 69-72), переліку адвокатів призначених для надання правової (правничої) допомоги від 01.12.2020 (а.с. 73), згоди про надання доступу до електронної справи в підсистемі "Електронний суд" (а.с. 73 зі звороту), розрахунку від 24.03.2021 вартості правової (правничої) допомоги за договором №70/20 від 01.12.2020 (а.с. 74); рахунку-фактури №70/20/21/1 від 24.03.2021 (а.с. 74 зі звороту); квитанції на оплату вартості послуг адвоката на суму 9500,00 грн від 25.03.2021 (а.с. 75).

Як визначено частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Частиною першою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а частиною 6 статті 12 цього Кодексу - що, справою незначної складності, є справа щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову в цій справі є оскарження дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо призначення позивачу пенсії за віком, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 р. позовні вимоги задоволені частково, вказана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, та є справою незначної складності.

Також, колегія суддів зазначає, що у розрахунку вартості (правничої) допомоги за договором № 70/20 від 01.12.2020 зазначено вид правової допомоги:

-ознайомлення з матеріалами справи в суді 1 год., вартість 1000 грн.

-підготовка процесуального документу (відповідь на відзив) 1 год., вартість 3000 грн.

-підготовка процесуального документу (клопотання, розрахунок) 2 год., вартість 1500 грн.

Колегія суддів зазначає, що представництво та захист інтересів в суді, а саме ознайомлення з матеріалами справи, наданими до відзиву на позов адвокатом не здійснювалось (а.с. 147).

Також, положеннями ст. 263 КАС України, саме за правилами якої розглядалася справа №440/3237/21, такої заяви по суті справи як відповіді на відзив процесуальним законом не передбачено, а відтак витрати, пов`язані із складанням адвокатом відповіді на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області присудженню з останнього не підлягають.

З приводу підготовки клопотань та розрахунку, на які адвокатом було затрачено 2 години згідно розрахунку вартості (правничої) допомоги за договором № 70/20 від 01.12.2020, колегія суддів зазначає, що вони не спричинили додаткових значних професійних зусиль та об`єктивно не могли становити складність для написання фахівцем у галузі права.

Відповідач подавав відзив на позовну заяву від 27.04.2021 № 1600-0804-7/311136, у якому він заперечував, зокрема, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з тих підстав, що позивач не надав доказів того, що гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час.

Враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Судом встановлено, що незважаючи на оскарження рішення, апелянт не надав жодних доказів щодо невірного визначення судом розміру судових витрат та не спростував співмірність цих витрат.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 по справі № 440/3237/21 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов