Справа № 160/179/21
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 160/179/21

адміністративне провадження № К/9901/32134/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Калашнікової О.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року

у справі №160/179/21

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровської обласної прокуратури

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просив

- дії Дніпропетровської обласної прокуратури, які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із його публічною службою у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; у період з 15 грудня 2015 року по 12 квітня 2017 року - на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області; у період з 13 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області) пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-УІ та Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 - визнати протиправною;

- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із його публічною службою у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; у період з 15 грудня 2015 року по 12 квітня 2017 року - на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області; у період з 13 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області) статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 визнати протиправною;

- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за час його публічної служби у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; у період з 15 грудня 2015 року по 12 квітня 2017 року - на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області; у період з 13 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області) заробітної плати прокурора в загальному розмірі 2 092 073,60 грн., в тому числі: посадового окладу - 966 957,90 грн. (дев`ятсот шістдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень, 90 копійок); надбавки за вислугу років - 185 025,58 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень, 58 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 903 423,86грн. (дев`ятсот три тисячі чотириста двадцять три гривні, 86 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 36 666,27 грн. (тридцять шість тисяч шістсот шістдесят шість гривень, 27 копійок) визнати протиправною;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 в рахунок протиправно ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за час його публічної служби у період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; у період з 15 грудня 2015 року по 12 квітня 2017 року - на посаді прокурора Криничанського відділу Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області; у період з 13 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області) та в рахунок відшкодування шкоди, завданої пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI, який Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнаний неконституційним в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування», 2 092 073,60 грн. (два мільйони дев`яносто дві тисячі сімдесят три гривні, 60 копійок), в тому числі: посадового окладу - 966 957,90 грн. (дев`ятсот шістдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень, 90 копійок); надбавки за вислугу років - 185 025,58 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень, 58 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 903 423,86грн. (дев`ятсот три тисячі чотириста двадцять три гривні, 86 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 36 666,27 грн. (тридцять шість тисяч шістсот шістдесят шість гривень, 27 копійок);

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, позов залишено без задоволення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року в адміністративній справі №160/179/21 скасовано, у справі прийнято нову постанову. Адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 заробітної плати з 26 березня 2020 року по 30 грудня 2020 року, в порядку та в розмірах передбачених частини 2, 3-5 та 7 статті 81 Закону України Про прокуратуру.

Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати заробітну плату ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року по 30 грудня 2020 року, у порядку та спосіб визначений частини 2, 3-5 та 7 статті 81 Закону України Про прокуратуру.

Зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру виплатити ОСОБА_1 грошові кошти, які складають різницю між фактично отриманою з 26 березня 2020 року по 30 грудня 2020 року заробітною платою та належною до виплати заробітною платою, розрахованою у порядку та спосіб, що визначений частини 2, 3-5 та 7 статті 81 Закону України Про прокуратуру, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі скаржник з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року в частині зміни способу захисту - скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що доводи касаційної скарги викладені у спосіб, який унеможливлює встановити по якій саме підставі оскаржується судові рішення в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні допустив застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №911/4249/16, від 927/291/17 від 10 квітня 2018 року та від 18 листопада 2018 року у справі №4819/49/19.

Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Всупереч вищенаведеному, скаржником не зазначено конкретну норму права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

При цьому, у скарзі лише викладено обставини справи, процитовано норми права, зроблено вказівку на постанову Верховного Суду без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на ухвалення судами рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Також підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України, зазначаючи, що наявна необхідність відступлення від виробленого Верховним Судом і втіленого, зокрема, у постановах від 04 листопада 2015 року у справі №21-1461, від 30 березня 2016 року у справі 21-271а16, від 13 липня 2016 року у справі №21-1488а16, від 21 листопада 2018 року у справі №808/2163/17, від 16 січня 2019 року у справі №804/217/17, від 27 лютого 2019 року у справі №809/982/16 та інших, висновку щодо застосування норм права, суть якого зводиться до надання через застосування хронологічного методу усунення конкуренції правових норм переваги на нормами Закону №1697-VII в питаннях оплати праці прокурорів нормам інших законодавчих актів на тій підставі, що останні прийняті пізніше.

Перевіривши такі доводи скаржника, Суд звертає увагу, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 р. у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

В той же час, Верховним Суду наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 4 статті 328 КАС України скаржнику необхідно не лише зазначити конкретну норму права щодо застосування якої Верховний Суд має відступити від раніше прийнятого висновку, а також зазначити, як саме на його думку необхідно застосовувати цю норму права та належним чином обґрунтувати наявність необхідності такого відступлення.

Всупереч наведеному скаржником перелічено норми законодавства, проте чітко не зазначено конкретну норму права, від висновку щодо застосування якої слід відступити, ані який висновок заявник вважає правильним, ані вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також касаційна скарга містить посилання на інші правові висновки Верховного Суду, що на думку скаржника, не застосовано судом апеляційної інстанції. Фактично скаржник обґрунтовує необхідність відступлення від висновків Верховного Суду наявністю інших висновків Верховного Суду, що не може вважатися належним обґрунтуваннями необхідності такого відступлення.

Доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, при цьому, вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу та висновку, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню вказаних норм скаржником не наведено.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі №160/179/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

СуддяО.В. Калашнікова