Справа № 440/4744/21
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 20 вересня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/4744/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Чеснокової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2021 року позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року в сумі 209239,93 грн.;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року (день фактичної виплати);

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року.

Позов обґрунтований тим, що позивач працювала на посаді заступника начальника відділу розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та 26 грудня 2019 року її звільнено із вказаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". В порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області не виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Оскільки управлінням у день звільнення не проведено із позивачем повного розрахунку щодо виплати вихідної допомоги, наявні підстави для виплати позивачу відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивача 26 грудня 2019 року звільнено з посади заступника начальника відділу розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. У день звільнення із позивачем проведено остаточний розрахунок та видано трудову книжку. Законом України "Про державну службу" врегульовано випадки виплати вихідної допомоги та її розмір, а тому норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не поширюються. З аналізу положень статті 87 Закону України "Про державну службу" випливає, що вихідна допомога виплачується у випадку звільнення державного службовця за пунктом 1 частини першої вказаної статті, а враховуючи, що позивача звільнено за пунктом 11 частини першої цієї статті, останній не має права на отримання вихідної допомоги при звільненні. Зважаючи на те, що із позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 та частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області № 1785/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 09 жовтня 2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16 жовтня 2019 року "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" позивача звільнено з посади заступника начальника відділу розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 26 грудня 2019 року з припиненням державної служби.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Полтавській області № 08-29/8231 від 27 грудня 2019 року позивача звільнено із займаної посади без виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Не погодившись з невиплатою їй вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку, позивач звернулась до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 440/2823/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі 13349,14 грн., стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 13349,14 грн. з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що вищевказане судове рішення фактично виконане відповідачем 30 квітня 2021 року, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року в сумі 209239,93 грн., суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать до виплати. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

За певних умов суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

При визначенні розміру середньої заробітної плати за 1 робочий день суд враховує приписи Порядку № 100 та встановлену судом вище середньоденну заробітну плату позивача в сумі 620,89 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік" та листа Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів у період з 27 грудня 2019 року (наступний робочий день після звільнення) по день фактично виплаченої вихідної допомоги при звільненні (30 квітня 2020 року) становить 337 дня.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення становить 209239,93 грн. (620,89 грн. х 337 днів).

Враховуючи наявність спору між позивачем та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум на день звільнення; принцип співмірності між розміром недоплаченої суми (13349,14 грн.) та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (209239,93 грн.); істотність частки середнього заробітку порівняно із вихідною допомогою; обставини, за яких було встановлено наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні, правові висновки Верховного Суду, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

У процентному співвідношенні сума середньоденної заробітної плати в порівнянні з сумою вихідної допомоги при звільненні складає 4,65%.

Отже, стягненню на користь позивача підлягають кошти в сумі 9729,66 грн. (4,65% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - 209239,93 грн. х 4,65% / 100%).

Відтак, позов у цій частині позовних вимог підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року, суд виходить з такого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, урегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (надалі - Порядок № 159).

Згідно зі статтями 1-2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції чинній на час звільнення позивачки, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає., оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 і 3.9 Інструкції).

Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не має статусу заохочувальної чи компенсаційної виплати, що входить до такої структури.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, а тому до таких виплат у силу частини другої статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" гарантії цього Закону не застосовуються.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, належним чином підтверджені судові витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 1589,00 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,-

В И Р І Ш И В:

. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року в сумі 9729 (дев`ять тисяч сімсот двадцять дев`ять) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1589 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова