Справа № 120/8771/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

м. Вінниця

16 вересня 2021 р. Справа № 120/8771/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні заяву про поновлення строку звернення до суду та клопотання про залишення без розгляду позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

02.08.2021 у Вінницькому окружному адміністративному суді зареєстровано адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України (далі відповідач, Уповноважений).

У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльності відповідача при здійсненні координації і контрою за вжиттям Компанією відповідальною за виконання додаткових заходів індивідуального характеру та забезпечення відновлення прав, згідно рішення Замостянського районного суду Вінницької області від 01.03.2004, що зазначене в Додатку до рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, в частині неподання Компанії запитів, отримання інформації та не інформування Прем`єр міністра України про стан виконання цих заходів;

- зобов`язати відповідача шляхом направлення відповідних запитів, отриманням інформації та поданням Прем`єр міністру України про стан виконання Додаткових заходів індивідуального характеру, здійснити належну координацію та контроль за їх вжиття і забезпечення відновлення прав, в частині видачі наказу з новою датою звільнення та належно оформленого записами дублікату трудової книжки і сплати залишку боргу повного розрахунку на нову дату звільнення, згідно рішення Замостянського районного суду Вінницької області від 01.03.2004, що зазначене в Додатку до рішення ЄСПЛ від 17.07.2014;

- стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в сумі 2000000 грн.

Ухвалою від 09.08.2021 позовну заяву залишено без руху. Підставою для постановлення ухвали суду став висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви в спосіб подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду разом із доказами поважності причин пропуску строку.

18.08.2021 позивачем подано заяву «про усунення недоліків позовної заяви» до якої долучено заяву про поновлення строків звернення до суду (а.с. 24-27).

У заяві від 18.08.2021 позивач погоджується із висновками суду про пропуск ним строку звернення до суду та наводить ряд додаткових аргументів, які як він вважає, можуть стати підставою для поновлення процесуального строку.

Зокрема просив врахувати, що порушення відповідачем його прав носить триваючий характер, а тому вважає, що неправомірна бездіяльність може бути оскаржена протягом усього часу її існування.

Також зазначає, що оскаржена бездіяльність відповідача мала місце, в тому числі, й у 2021 році, а дізнався він про неї у липні 2021 року.

У заяві позивач погоджується із висновком суду зробленим в ухвалі від 09.08.2021, що раніше (у 2016 році) вже звертався до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого щодо нездійснення координації, однак просить врахувати, що у цій справі він конкретизує координаційні заходи, які необхідно застосувати для повного виконання рішення ЄСПЛ.

Крім цього, при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду позивач просив врахувати, що на території України діють певні карантинні обмеження у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби, він перехворів цим вірусом (тривалість лікування лютий березень 2021), а в період із квітня по червень 2021 займався лікуванням наслідків коронавірусної хвороби та перебуває у групі підвищеного ризику повторного захворювання.

Ухвалою від 28.08.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.09.2021.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суд дійшов висновку, що на стадії відкриття провадження у справі матеріалів позову та заяви про поновлення строку звернення до суду є недостатньо для повного та об`єктивного дослідження обставин які мають значення для вирішення процесуального питання. Тому, розгляд питання щодо поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду вирішено здійснити на стадії підготовчого провадження у справі.

10.09.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю (а.с. 57-86).

Як у тексті відзиву так і в долученому до відзиву окремому клопотанні відповідач обґрунтовує наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Мотивуючи заявлене клопотання відповідач просить врахувати, що виконавче провадження щодо виконання рішення ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» закінчено 13.09.2016 у зв`язку із фактичним повним виконанням рішенням. Відповідач вважає, що із цього моменту Уповноважений не має жодних підстав здійснювати координацію виконання рішення ЄСПЛ адже така координація поза межами виконавчого провадження є неможлива. Аргументи позивача про карантинні обмеження, як підставу для поновлення строку звернення до суду відповідач спростовував тим, що протягом 2020-2021 років позивач систематично звертався в суд та приймав участь у судових засіданнях, а тому посилання на існуючі внаслідок карантину перешкоди є надуманими.

На думку відповідача, триваючий характер бездіяльності (на що посилається позивач у заяві) не має значення при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду оскільки визначальним у такому випадку є момент, коли позивач дізнався чи міг дізнатися про порушення своїх прав внаслідок такої бездіяльності.

У підготовчому судовому засіданні 16.09.2021 сторони надали пояснення щодо процесуального питання про поновлення строку звернення до суду. Підстави усних пояснень в цілому відповідали тим аргументам, що наведені у заяві позивача та клопотанні відповідача.

Надавши оцінку аргументам заяви про поновлення строку звернення до суду, клопотанню про залишення позовної заяви без розгляду, предмету спору, підставам виникнення спірних правовідносин, заслухавши пояснення учасників справи, суд зазначає наступне.

За правилами статей 123 та 169 КАС України суд зобов`язаний перевірити дотримання позивачем строків звернення до суду, які передбачені статтею 122 КАС України.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з позовом і розраховувати на одержання судового захисту.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено у ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за загальним правилом обчислення строків звернення до суду здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому для цілей застосування правил статті 122 КАС України "повинна була дізнатися" слід розуміти, зокрема у випадках, коли особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, що б дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені чи не вчинені.

Судом встановлено, що у межах заявлених у справі позовних вимог позивач оскаржує бездіяльності відповідача при здійсненні координації і контрою за вжиттям додаткових заходів індивідуального характеру та забезпечення відновлення прав, згідно рішення Замостянського районного суду Вінницької області від 01.03.2004, що зазначене в Додатку до рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 17.07.2014, в частині неподання Компанії запитів, отримання інформації та не інформування Прем`єр міністра України про стан виконання цих заходів. Заявляє і похідну позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди заподіяної такою бездіяльністю у сумі 2000000 грн.

Вирішуючи процесуальне питання суд встановив, що 17.07.2014 Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України», яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно із Додатком до рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню: рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 28 березня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 16 жовтня 2006 року; рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 06 квітня 2007 року; рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року.

Рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року у справі № 2-200/2004 зобов`язано Державну акціонерну компанію «Укрресурси» (ДАК «Укрресурси») змінити дату наказу № 25-а-к від 07 березня 2002 року про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 25 січня 2001 року, та провести з ним повний розрахунок.

Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17 липня 2014 року (в тому числі в частині рішення місцевих судів які зазначені у додатку до рішення ЄСПЛ) виконувалось в примусовому порядку в межах виконавчого провадження ВП № 44360795, відкритого за постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. від 13.08.2014 р.

Виконавче провадження по виконанню рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 закінчено постановою державного виконання від 13.09.2016 у зв`язку з повним його виконанням. Правомірність закінчення виконавчого провадження № 44360795 підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016 по справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили.

Із обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги та рішень національних судів у справах позивача, які набрали законної сили, встановлено, що спірні правовідносини, які окреслюються межами даного позову, пов`язані із виданням ДАК «Укрресурси» наказу від 06.09.2017 року № 06/09/17-1Б про звільнення ОСОБА_1 та зміни дати звільнення і вчинення про це записів у його трудовій книжці.

На переконання позивача, такі дії ДАК «Укрресурси» були вчинені без дотримання відповідної процедури і порядку, які передбачені нормами трудового законодавства та порядку виконання рішення місцевого суду від 01.03.2004р., та без належного контролю, координації і вжиття мір виконання з боку Уповноваженого.

Щодо контролю за обов`язком проведення повного розрахунку, то позивач у цій частині свої вимоги пов`язує із тим, що вся сума боргу, яку ДАК «Укрресурси» має йому сплатити, була встановлена на підставі низки рішень місцевого суду та визнана Господарським судом м. Києва як його кредиторські вимоги до ДАК «Укрресурси», за відмінусуванням уже фактично сплаченою Міністерством юстиції України сумою.

У позовній заяві позивач зазначає, що виконання додаткових заходів індивідуального характеру (видача наказу про його звільнення, належне оформлення трудової книжки та її видача, проведення повного розрахунку) у встановленому законом порядку не здійснено, а причиною цього, на думку ОСОБА_1 , є відсутність належної координації зі сторони відповідача стану виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, а саме не направлення ним запитів до ДАК «Укрресурси» (колишнього роботодавця), не отримання відповідей та не внесення подання Прем`єр - міністру про виконання конкретних заходів.

Отже, при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом у цій справі, ключовими є встановлення обставин коли позивач дізнався (міг дізнатися) про порушення, на його думку, своїх прав та інтересів неналежним, як він вважає, виконанням рішення ЄСПЛ так і з`ясування обставин про часові межі протягом яких відповідач володів повноваженнями та був зобов`язаним на вжиття заходів пов`язаних із координацією та контролем за виконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, адже лише протиправне невиконання Уповноваженим покладеного на нього законом обов`язку можна вважати його неправомірною бездіяльністю.

Щодо стверджуваної позивачем неповноти виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, часових меж протягом яких відповідач володів повноваженнями та був зобов`язаним на вжиття заходів пов`язаних із координацією та контролем за виконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 (в тому числі у частині виконання рішень національних судів, що вказані у додатку до рішення ЄСПЛ).

Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень може вважатися зовнішня форма його пасивної поведінки (діяння), яка полягає (проявляється) у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Позивач вважає протиправною бездіяльність Уповноваженого щодо не направлення запитів, отримання інформації та подання Прем`єр міністру інформації в процесі виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV, у редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року (13 серпня 2014 року).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (частина перша та друга статті 2 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини другої статті 17 Закону № 606-XIV підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з пунктами 8, 12 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Підсумовуючи суд зазначає, що виконання рішень Європейського суду з прав людини здійснюється органами ДВС в порядку Закону України «Про виконавче провадження», із урахуванням особливостей передбаченими Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.

Загальною умовою виконання усіх рішень, у тому числі і рішення Європейського суду з прав людини є відкриття виконавчого провадження.

Однією із особливостей виконання рішень ЄСПЛ є контроль за їх виконанням Органом представництва (відповідачем у справі).

Тобто, належним виконанням рішення ЄСПЛ є виплата особі відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального і загального характеру. При цьому, усі дії, спрямовані на виконання рішення ЄСПЛ, здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», у межах відкритого на виконання такого рішення виконавчого провадження. Факт виконання відповідних дій є підставою для закінчення виконавчого провадження по виконавчому документу, виданому на підставі такого Рішення.

Однак, беручи до уваги, що виконання рішень Європейського суду з прав людини здійснюється у рамках відкритого виконавчого провадження, то контроль і координація стану його виконання відповідач міг та повинен був здійснювати теж в межах відкритого виконавчого провадження.

Безспірним є той факт, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» виконувалось в примусовому порядку в межах виконавчого провадження ВП № 44360795, відкритого за постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. від 13.08.2014 р.

Як зазначалося, вказане виконавче провадження по виконанню рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 постановою державного виконання від 13.09.2016 було закінчене у зв`язку з фактичним виконанням. Правомірність закінчення виконавчого провадження № 44360795 підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016 по справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили.

Закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України» від 17.07. 2014 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, як таких, що підлягали виконанню.

Правомірність закінчення виконавчого провадження та повне виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року в частині яка стосується позивача підтверджується рішеннями судів у справах № 802/1462/16-а, № 802/840/16-а, №120/1132/19-а, 120/1592/19-а, які набрали законної сили.

Факт закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у зв`язку з повним його виконанням, є подією, що має наслідком припинення обов`язку в органів ДВС по його виконанню поза межами відповідного виконавчого провадження.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №120/1132/19-а Верховний Суд дійшов висновку про відсутність у Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини обов`язку вчиняти будь-які дії щодо контролю і координації дій по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02, оскільки виконавче провадження №44360795 по виконанню цього судового рішення закінчено. А оскільки ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року в справі № 46/436-б (справа про банкрутство ДАК «Укрресурси») постановлено після винесення Європейським судом з прав людини рішення від 17 липня 2014 року № 25663/02, то і підстави для координації та контролю відповідачем у межах виконавчого провадження № 44360795 виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 14 лютого 2019 року в справі № 46/436-б відсутні.

Узагальнюючи суд зазначає, що у разі якщо позивач вважав виконання рішення ухваленого в його користь неповним, він міг оскаржити бездіяльність відповідача щодо незабезпечення контролю та координації у всіх її проявах протягом шести місяців від моменту закінчення виконавчого провадження, адже навіть у разі якщо на його думку неправомірна бездіяльність мала місце, вона припинилася в момент закінчення виконавчого провадження оскільки не може існувати поза рамками виконавчого провадження.

Беззаперечною є та обставина, що позивач із фактом та підставами прийняття постанови від 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження був обізнаний ще у вересні 2016 року, оскільки 26 вересня 2016 року ним цю постанову оскаржено в судовому порядку (справа № 802/1462/16-а).

Отже, позивач маючи статус сторони виконавчого провадження № 44360795 на момент його закінчення міг у повній мірі усвідомлювати та знати про заходи, що вживалися з метою виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 (в тому числі у частині виконання рішень національних судів вказаних у додатку до цього рішення), обсяг виконання рішення, дії які вчинені на його виконання, а найголовніше в контексті розгляду цієї справи, про заходи які вживалися Уповноваженим з метою здійснення контролю та координації виконання цього рішення. Це давало ОСОБА_1 можливість оцінити на момент закінчення виконавчого провадження (13.09.2016) повноту заходів відповідача щодо контролю та координації, сформувати власну позицію з цього приводу та у випадку незгоди із способом чи обсягом дій Уповноваженого щодо контролю та координації за виконанням рішення ЄСПЛ, оскаржити таку бездіяльність до суду, усвідомлюючи те, що стан неправомірної на його думку бездіяльності припиняється з моменту закінчення виконавчого провадження.

Як встановлено з інформації внесеної до автоматизованої комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», ОСОБА_1 вважаючи протиправною бездіяльність Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, вже звертався до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом 21.12.2016 (справа 802/2272/16-а).

Ця обставина додатково підтверджує, що ОСОБА_1 був обізнаний про обсяг дій відповідача вчинених з метою координації виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» ще у 2016 році.

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку звернення до суду позивач просить врахувати, що лише у липні 2021 року він дізнався, що ліквідатором ДАК «Укрресурси» на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» у 2021 році було здійснено деякі додаткові заходи індивідуального характеру.

Однак суд критично оцінює вказані аргументи, оскільки жодного належного, допустимого та достовірного доказу у їх підтвердження позивачем не надано. До того ж такі твердження не мають відношення до повноважень відповідача щодо координації та контролю за виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» оскільки виконання вказаного рішення закінчено у зв`язку із його повним виконанням, а вчинення арбітражним керуючим дій при виконанні його функцій у межах провадженні в справі № 46/436-б про банкрутство ДАК «Укрресурси» не є предметом відання Уповноваженого та не може ним координуватися або контролюватися.

Крім цього, у березні 2020 позивач теж звертався в суд із позовом до Уповноваженого, а предметом позову була в тому числі вимога про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у нездійсненні координації і контролю за вжиттям додаткових заходів індивідуального характеру при виконання Рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 (справа 120/923/20-а).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.10.2020, яка залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції від 19.01.2021, адміністративний позов залишено без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Суд не погоджується із аргументами позивача про те, що бездіяльність відповідача носить триваючий характер, а тому може бути оскаржена у будь який момент. Адже як встановлено судом, закінчення виконавчого провадження № 44360795 є тим юридичним фактом, із настанням якого в Уповноваженого припиняється обов`язок вчиняти будь-які дії щодо контролю і координації дій по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02. Тому, навіть теоретично, протиправна бездіяльність відповідача могла існувати до 13.09.2016 (день прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження), оскільки останнім днем бездіяльності вважається останній день коли відповідач вважався носієм обов`язку вчиняти дії щодо забезпечення контролю та координації за виконанням рішення Європейського суду з прав людини. Цей день співпадає із останнім днем виконавчого провадження № 44360795.

Щодо посилань позивача на запроваджений на території України карантин та пов`язані із ним обмеження, то ці аргументи не можуть вважатися підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки Постановою Кабінету Міністрів «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 вперше запроваджено карантин із 12.03.2020. Враховуючи момент коли позивач мав реальну можливість дізнатися про існуюче на його думку порушення прав відповідачем, та навіть знав про такі порушення, на що вказує його звернення до суду із позовом у справі 802/2272/16-а, до дня запровадження карантинних обмежень процесуальні строки звернення до суду ним істотно пропущено. Тому суд не вдається до подальшої оцінки існуючих під час карантину обмежень, адже ці питання не можуть вплинути на висновок про причини пропуску позивачем строку, який сплив задовго до запровадження карантину.

Узагальнюючи оцінку аргументам, що наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду та встановленим при розгляді процесуального питання обставинам, суд зазначає, що поновленню підлягає строк звернення до суду, який пропущений із поважних причин (ст. ст. 121, 123 КАС України).

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Згідно висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 23.10.2020 року у справі № 340/1225/20 причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. При цьому поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Судом встановлено, що з метою захисту своїх прав та інтересів у цій справі позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду 02.08.2021 (дата реєстрація позову у суді), а про наявні на його думку неповноту виконання рішення ЄСПЛ і неналежний контроль та координацію відповідачем стану виконання (як причину неповноти виконання) він зазначав в позовній заяві від 26.09.2016 року із якою звернувся в суд з метою скасування постанови 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження № 44360795 (справа № 802/1462/16-а) та 21.12.2016 коли звернувся до суду із позовом у справі № 802/2272/16-а предметом якого була вимога про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого щодо координації та контролю за виконанням рішення ЄСПЛ.

Відтак, позивачем істотно пропущено встановлений Кодексом адміністративного судочинства України шестимісячний строк звернення до суду із позовом. У свою чергу ОСОБА_1 не наведено жодних обґрунтувань, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду. Аргументи його заяви оцінені судом, однак як зазначено, із їх змісту не встановлено поважних причин пропуску процесуального строку.

Тому, заява позивача про поновлення строку звернення до суду поновленню не підлягає.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Також необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом, за витіком яких правовідносини вважаються усталеними.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України. Зокрема, частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження у справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід задовольнити.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд вправі постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись п. 8 ч. 1 ст. 240, 248, 255, 256, 294 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Клопотання Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 20.09.2021.

Суддя Богоніс Михайло Богданович