Справа № 380/6272/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6272/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому із урахуванням заяви від 31 травня 2021 року про збільшення позовних вимог просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Західне регіональне управління (військова частина 1468) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 01 січня 2017 року по день фактичного розрахунку 13 травня 2021 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 05 грудня 2016 року № 1222-ос його звільнено з військової служби в запас, а наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 16 грудня 2016 року № 685-ос виключено із списків особового складу Західного регіонального управління та усіх видів забезпечення з 31 грудня 2016 року.

Позивач зазначає, що відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115, (далі Положення) після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Однак, всупереч зазначеним вище нормам чинного законодавства відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні 31 грудня 2016 року. Так, 18 січня 2017 року позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 20003,77 грн.; 08 квітня 2020 року виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 15440,20 грн.; 19 серпня 2020 року виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки у розмірі 8638,06 грн.; 15 березня 2021 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 68418,59 грн.; 14 травня 2021 року виплачено компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15298,57 грн.

Отже, на думку позивача, з урахуванням того, що відповідач на час його виключення зі списків особового складу Західного регіонального управління та усіх видів забезпечення не провів з ним повного розрахунку, то він набув право на пред`явлення вимоги до відповідача про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому позивач, посилаючись на сталу практику Верховного Суду стверджує, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату остаточного розрахунку із звільненими військовослужбовцями, проте не врегульовано відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату усіх належних їм при звільненні сум, то у такому випадку належить застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, які є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Також позивач зауважує, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Наголошує, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву та відзиві на позовну заяву в частині заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач проти позову заперечує з таких підстав:

- позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні стосовно таких виплат: грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (дата виплати 18 січня 2017 року); індексації грошового забезпечення (дата виплати 08 квітня 2020 року); грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки (дата виплати 19 серпня 2020 року). Уважає, що стосовно кожної з цих виплат позивач міг звернутися до суду у встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк.

- позивач перебував на речовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , нарахування та виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивачу здійснював саме цей суб`єкт владних повноважень. Відповідно ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , як окрема юридична особа не відповідає за дії іншої юридичної особи в частині взятих на себе зобов`язань. Тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, індексація грошового забезпечення, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не входять до складу грошового забезпечення військовослужбовців, не є оплатою праці, відповідно й вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин;

- стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. З цього приводу посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 940/1532/18;

- суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. При вирішенні цієї справи відповідач вважає за необхідне врахувати такі обставини як: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У зв`язку з вищенаведеним, у задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

Також відповідач просить проводити розгляд цієї справи за участю його представника.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 23 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 11 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 07 червня 2021 року заяву представника позивача від 31 травня 2021 року про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 , виданого 19 березня 2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.9).

Згідно Витягу із наказу Начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 685-ос від 16 грудня 2016 року «По особовому складу» (а.с.10) полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу кадрів Західного регіонального управління (І категорії), звільненого з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 31 грудня 2016 року виключено зі списків особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення (а.с.11).

Відповідно до довідки № 200 від 13 березня 2020 року, виданої Львівським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, (а.с.18) позивачу згідно довідки розрахунку № 55 від 16 грудня 2016 року «Нарахування суми грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ» було нараховано грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на загальну суму 20003,77 грн., яку виплачено 18 січня 2017 року у розмірі 16103,03 грн. (за відрахуванням військового збору у сумі 300,06 грн. та податку з доходів фізичних осіб у сумі 3600,68 грн.) згідно платіжного доручення № 64 від 17 січня 2017 року через касу військової частини.

08 квітня 2020 року відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 15440,20 грн., а 19 серпня 2020 року грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки у розмірі 8638,06 грн., що підтверджується виписками по його картковому рахунку (а.с.26-27).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2016 роки загальним терміном 28 календарних дня з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із відрахуванням виплаченої суми 8638,06 грн.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20 відповідач 15 березня 2021 року виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 68418,59 грн., що підтверджується випискою по його картковому рахунку (а.с.28).

Також 14 травня 2021 року відповідач виплатив позивачу компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15298,57 грн., що підтверджується випискою по його картковому рахунку (а.с.63).

Позивач уважає, що оскільки виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, а також компенсації сум утриманого податку на доходи фізичних осіб відповідач у день його виключення зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення не провів, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01 січня 2017 року до дня фактичного розрахунку 14 травня 2021 року, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка: наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2017 року до дня фактичного розрахунку 14 травня 2021 року.

Щодо клопотання відповідача (яке зазначене у відзиві на позовну заяву та відзиві на позовну в частині заяви про збільшення позовних вимог) про розгляд цієї справи за участю його представника, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За змістом частин п`ятої-шостої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд відзначає, що ця адміністративна справа з огляду на предмет спору, обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність; обсяг та характер доказів; кількість учасників, є справою незначної складності, а тому її розгляд здійснюється у порядку спрощеного провадження.

Проте суд не вбачає підстав для проведення у цій справі судового засідання з повідомленням сторін, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування ній не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення всіх обставин справи. Жодних таких підстав відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні у відзиві на позовну в частині заяви про збільшення позовних вимог суд не повідомляє.

Тому відповідно до пункту 6 частини 6 статті 262 КАС України підстави для розгляду цієї справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відсутні.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стосовно тверджень відповідача про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду суд зазначає таке.

Як слідує зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач уважає, що позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні стосовно таких виплат: грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (дата виплати 18 січня 2017 року); індексації грошового забезпечення (дата виплати 08 квітня 2020 року); грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки (дата виплати 19 серпня 2020 року). На думку відповідача стосовно кожної з цих виплат позивач міг звернутися до суду у встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк.

Такі твердження відповідача суд оцінює критично, оскільки для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, перебіг строку звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як слідує з матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення 31 грудня 2016 року, а компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15298,57 грн. виплачено 14 травня 2021 року, тобто проведено фактичний розрахунок при звільненні. Оскільки у період з 31 грудня 2016 року по 14 травня 2021 року позивачем не було отримано належних грошових коштів у строки, встановлені статтею 116 Кодексу законів про працю України, він звернувся з цим позовом до суду. І саме такий період позивач визначив у змісті позовних вимог (із урахуванням заяви від 31 травня 2021 року про збільшення позовних вимог), уважаючи що саме 14 травня 2021 року відповідач провів з ним фактичний розрахунок при звільненні.

Таким чином, позивач звернувся з цим позовом до суду у межах місячного строку звернення, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

За таких обставин твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними та відхиляються судом.

По суті спору суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначено, що держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно із частиною третьою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення) наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення 31 грудня 2016 року.

Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачена позивачу 18 січня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_3 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), у якому позивач перебував на речовому забезпеченні, що підтверджується довідкою № 200 від 13 березня 2020 року. З огляду на це, суд погоджується з доводами відповідача про те, що відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) в частині невиплати позивачу при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

В той же час, індексація грошового забезпечення, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразова грошова допомога при звільненні, доплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомога на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсація сум утриманого податку на доходи фізичних осіб виплачені позивачу Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) 08 квітня 2020 року, 19 серпня 2020 року, 15 березня 2021 року та 14 травня 2021 року відповідно.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Твердження відповідача про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним, та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 940/1532/18 суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Оскільки індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення (31 грудня 2016 року), то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум, враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року № 380/5723/20, був спірним.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.003696.

Крім того суд відзначає, що у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 Верховний Суд зазначив, що «у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця».

Суд також враховує, що стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про те, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, індексація грошового забезпечення, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не входять до складу грошового забезпечення військовослужбовців, не є оплатою праці, відповідно й вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи та встановленого правового регулювання спірних правовідносин доходить висновку про те, що, не провівши з позивачем на день його виключення зі списків особового складу Західного регіонального управління та всіх видів забезпечення розрахунку у повному обсязі, а саме не виплативши індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб, відповідач учинив протиправну бездіяльність, а тому позовна вимога у цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Західного регіонального управління (військова частина 1468) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 01 січня 2017 року по день фактичного розрахунку 13 травня 2021 року суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Щодо суми стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку суд враховує наступне.

Відповідно до абзаців першого четвертого пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацами першим третім пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Премії та інші виплати, які виплачуються за два місяці або більш тривалий період, при обчисленні середньої заробітної плати включаються шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду частини, що відповідає кількості відпрацьованих робочих днів періоду (місяців), за які такі премії та інші виплати нараховані. Така частина визначається діленням суми нарахованих премій та інших виплат на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів кожного місяця, що відноситься до розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом першим пункту восьмого Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки від 31 травня 2021 року про нараховане та виплачене грошове забезпечення військовослужбовцю запасу Анатолію Лєкарю середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (жовтень листопад 2016 року) становить 496,80 грн.

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 01 січня 2017 року по 13 травня 2021 року (включно) становить 1594 календарних дні.

Таким чином, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, становить 791899,20 грн. (496,80 грн. х 1594 календарних дні).

Разом з тим, надаючи правову оцінку розміру середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Разом з тим, у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду зазначив таке: «Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку».

З урахуванням наведеного правового висновку та встановлених обставин справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві від відповідача при звільненні виплат складав 251606,70 грн. (100%), з яких:

- посадовий оклад 1350,00 грн.; оклад за військове звання 135,00 грн.; надбавка за вислугу років 594,00 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань 1039,50 грн.; надбавка за службу в умовах режимних обмежень 202,50 грн.; надбавка за особливі умови служби 202,50 грн.; класність (- 62,27 грн.); премія 5872,50 грн.; щомісячна винагорода за листопад 5682,15 грн.; щомісячна винагорода за грудень 5682,15 грн.; вихідна допомога 123113,25 грн. (разом 57,2%);

- індексація грошового забезпечення 15440,20 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки 8638,06 грн.; одноразова грошова допомога при звільненні, доплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомога на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди 68418,59 грн.; компенсація сум утриманого податку на доходи фізичних осіб 15298,57 грн. (разом 42,8%).

Суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 20003,77 грн. суд до обрахунку середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не включає, оскільки у спірному випадку, як встановив суд вище, обов`язок виплати цієї суми не був покладений на відповідача, відтак вини останнього у її несвоєчасній виплаті позивачу немає.

Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього грошового забезпечення позивача за несвоєчасний виплату відповідачем індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсації сум утриманого податку на доходи фізичних осіб становить 791899,20 грн.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 338932,86 гривень як середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (42,8% від 791899,20 грн.).

Крім того, суд зазначає, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України.

В підпункті 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно із підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з правилами статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанції про сплату № 26186 від 04 травня 2021 року позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн., відтак, враховуючи часткове задоволення позову судом, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 454,00 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Мечнікова, 16а, м. Львів, 79017) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та всіх видів забезпечення 31 грудня 2016 року, а саме невиплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсації сум утриманого податку на доходи фізичних осіб.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2017 року по 13 травня 2021 (включно) в сумі 338932,86 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) 454,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.