Справа № 640/38/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2021 року м. Київ № 640/38/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., за участі секретаря судового засідання Яцеленко Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Александрова О.І., здійснюючи підготовче провадження у справі

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби морського та річкового транспорту України

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати накази Державної служби морського та річкового транспорту України 23.10.2020 № 521-к "Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії "Б" на період дії карантину" та від 02.12.2020 № 630-к "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту з 02.12.2020;

- стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України () на користь ОСОБА_1 (номер облікової картки НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2020 по день прийняття рішення суду по суті заявлених позовних вимог та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, по день фактичного розрахунку;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту з 02.12.2020 року та стягненні середнього заробітку у межах суми заробітної плати за один місяць.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що наказ відповідача від 02.12.2020 року № 630-к про звільнення її з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» є безпідставним, оскільки не відбулось скорочення посади, яку займала позивач, після введення в дію структури та штатного розпису відповідача, вказаним наказом порушено права позивача на державну службу. Крім того, при звільненні позивача відповідачем допущено порушення процедури звільнення, позаяк не запропоновано іншої посади перед звільненням та належним чином повідомлено про наступне звільнення, чим порушено права позивача, встановлені Кодексом законів про працю.

На переконання позивача, звільненню останньої передувало упереджене ставлення керівника Державної служби морського та річкового транспорту України до принципової позиції позивача щодо візування юридичною службою, яку вона очолювала, усіх документів, які можуть бути предметом розгляду в судах. Водночас, такі документи керівником Державної служби морського та річкового транспорту України до позивача не надходили.

Крім того, позивач вважає протиправним наказ Державної служби морського та річкового транспорту України 23.10.2020 року № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину», оскільки останній не відповідає Закону України «Про державну службу» щодо процедури призначення на посаду державної служби та Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби.

Враховуючи викладене, позивач просить позовні вимоги задовольнити шляхом її поновлення на посаді директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту, яку остання займала до протиправного звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 31.03.2021 року. Витребувано у Державної служби морського та річкового транспорту України: належним чином оформлену довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , відповідно до вимог чинного законодавства України; належним чином засвідчені копії наказу Державної служби морського та річкового транспорту від 23.10.2020 № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину»; належним чином засвідчені копії наказу Державної служби морського та річкового транспорту від 31.03.2020№ 74 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України»; належним чином засвідчені копії посадових інструкцій директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту; докази ознайомлення позивача із наказом Державної служби морського та річкового транспорту України 23.10.2020 № 521-к "Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії "Б" на період дії карантину" та від 02.12.2020 № 630-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". У разі відсутності таких доказів, подати суду письмові пояснення щодо таких обставин. Питання поновлення строку звернення позивача до суду ухвалено вирішити після надходження витребуваних судом доказів та відзиву на позовну заяву.

Через канцелярію суду 16.03.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та клопотання про залучення третіх осіб.

Відповідач проти позову заперечує, оскільки наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік», який введено в дію 02.10.2020 року, яким змінено штатний розпис державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, що свідчить про обґрунтованість звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

В свою чергу, 19.10.2020 року позивача попереджено про наступне звільнення з посади та ознайомлено 23.10.2020 року із попередженням шляхом надіслання останнього на електронну пошту позивача.

Отже, у зв`язку із тим, що відбулося скорочення посади директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту, прийнято оскаржуваний позивачем наказ від 02.12.2020 № 630-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Крім того, Законом України «Про державну службу» не зобов`язано суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю посаду державної служби у тому самому державному органі.

Серед іншого, відповідачем зазначено про правомірність прийнятого наказу від 23.10.2020 року №521-к, як такий, що прийнятий після попередження позивача про наступне звільнення.

Зокрема, цей наказ прийнято відповідачем на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», Порядку призначення на посади державної служби на період карантину, установленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 року №290, з огляд на що, посилання позивача на протиправність цього наказу є необґрунтованим та безпідставним.

Окрім цього, відповідач вважає пропущеним позивачем місячного строку звернення до суду в частині оскарження наказу від 23.10.2020 року №521-к, оскільки останній про такий наказ було відомо, проте до суду звернулася лише 04.01.2021 року.

Через канцелярію суду 29.03.2021 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій проти тверджень, викладених відповідачем у відзиві заперечує з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, позивачем зазначено, що 23.10.2020 року - день надіслання відповідачем попередження позивача про наступне звільнення, є днем, коли позивач перебувала у відпустці, з огляду на що, процедуру ознайомлення позивача із попередженням про звільнення відповідачем порушено.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 31.03.2021 року зважаючи на перебування судді на лікарняному, справу №640/38/21 знято з розгляду.

Про наступну дату підготовчого засідання 07.06.2021 року сторін повідомлено у передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

У підготовче засідання 07.06.2021 року прибули позивач та представник відповідача.

Судом поставлено на обговорення питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 23.10.2020 року №251-к.

Позивач просить суд визнати поважними причини пропуску звернення до суду із цією позовною вимогою, оскільки оскарження вказаного наказу є похідною вимогою від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 02.12.2020 року №630-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Представник відповідача проти задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог заперечує.

Дослідивши матеріали справи в межах вирішення заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є, зокрема, наказ Державної служби морського та річкового транспорту України 23.10.2020 № 521-к "Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії "Б" на період дії карантину".

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернувся лише 04.01.2021 року.

Отже, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду позивачем пропущено .

Проте, у межах розгляду справи №640/38/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну відсутність необхідності звернення до суду у відповідний процесуальний строк до видання відповідачем наказу від 02.12.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Судом поставлено на обговорення клопотання відповідача про залучення третьої особи до участі у справі.

В обґрунтування клопотання представником відповідача зазначено про необхідність залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , оскільки останнього на підставі наказу від 11.01.2021 року №11-к призначено на посаду директора Департаменту правового забезпечення за строковим трудовим договором шляхом укладання контракту в установленому порядку з 13 січня 2021 року, про поновлення на якій просить позивач.

Позивач проти задоволення клопотання представника відповідача не заперечує.

Вирішуючи клопотання про залучення третьої особи до участі у справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів представника відповідача в частині впливу результатів розгляду адміністративної справи №640/38/21 на права ОСОБА_2 , з огляду на що, клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

З огляду на залучення третьої особи до участі у справі судом оголошено про відкладення підготовчого засідання на 12.07.2021 року, зобов`язавши позивача надати примірник позовної заяви з додатками для надіслання третій особі.

Через канцелярію суду 08.07.2021 року третьою особою подані письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву. Просить здійснювати розгляд справи без його участі.

У підготовче засідання 12.07.2021 року прибули позивач та представник відповідача.

Судом долучено до матеріалів справи відповідь на пояснення третьої особи, надану позивачем. Так, позивач вважає, що посада директора Департаменту правового забезпечення на день видання оскаржуваного наказу від 23.10.2020 року №521-к не була вакантною, оскільки її займала позивач. Враховуючи викладене, позивач також заперечує проти тверджень третьої особи, викладених у поясненнях.

Судом поставлено на обговорення питання закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, проти чого сторони не заперечують.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2021 року закрито підготовче провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.08.2021 року.

У судове засідання 19.08.2021 року прибули позивач та представник відповідача.

Судом заслухано вступне слово позивача по суті позову, сторонами поставлені питання один одному та надані відповіді.

На цій стадії судом оголошено про відкладення судового засідання на 09.09.2021 року.

У судове засідання 09.09.2021 року прибули позивач та представник відповідача. Судом заслухано вступне слово відповідача, досліджено обставини справи та перевірено їх доказами.

Позивачем та представником відповідача подано суду заяву про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено закінчити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.08.2018 року №24 затверджено, зокрема, Положення про Департамент правового забезпечення та міжнародних відносин Державної служби морського та річкового транспорту України.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 13.02.2019 року №61-к ОСОБА_1 14.02.2019 року призначено на посаду директора Департаменту правового забезпечення та міжнародних відносин за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Закону України «Про державну службу».

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 введено в дію штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік з 01.04.2020 року.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.10.2020 року №256 введено в дію штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік з 02.10.2020 року, погоджений 15.09.2020 року Міністерством фінансів; втрачено чинність наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік».

19.10.2020 року в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України складено Попередження №130 про наступне звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із введенням в дію з 02.10.2020 року структури та штатного розпису Морської адміністрації, відповідно до наказів Морської адміністрації від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України» та від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту», та надіслано таке Попередження на електронну адресу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно з копією табелю обліку робочого часу з 01 по 31.10.2020 року, 23.10.2020 року ОСОБА_1 перебувала у додатковій щорічній відпустці у кількості 1 день.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 23.10.2020 року № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину» відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», Порядку призначення на посади державної служби на період карантину, установленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 року №290, оголошено добір на вакантну посаду державної служби категорії «Б» директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту України шляхом оприлюднення на Єдиному порталі вакансій державної служби оголошення на посаду державної служби на період дії карантину.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.12.2020 року №630-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту України, із займаної посади 02 грудня 2020 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставами зазначено: наказ Морської адміністрації від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України» та від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 19.10.2020 № 130.

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 23.12.2020 року №319 затверджено, зокрема Положення про Департамент правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту України; визнано такими, що втратили чинність наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.08.2018 року №24 «Про затвердження положень про Департамент правового забезпечення та міжнародних відносин Державної служби морського та річкового транспорту України, його структурні підрозділи та посадових інструкцій державних службовців та працівників Департаменту», та наказ від 28.12.2018 року №201 «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 08.08.2018 року №24».

Вважаючи протиправними наказ про звільнення, наказ про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі також - Закон №889, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 3 Закону №889 встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється, зокрема, на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частинами першою-третьою статті 5 Закону №889 встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 83 Закону №889 встановлені підстави для припинення державної служби.

Так, відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889 передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою статті 87 Закону №889 у редакції, чинній станом на час винесення оскаржуваного наказу про звільнення встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абзац 4 частини третьої статті 87 Закону у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889 визначені підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до Положення про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 року № 1095 Державна служба морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику у сферах морського та річкового транспорту, торговельного мореплавства, судноплавства на внутрішніх водних шляхах, навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, а також у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Морська адміністрація у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Пунктом 15 зазначеного Положення регламентовано, що граничну чисельність державних службовців та працівників Морської адміністрації затверджує Кабінет Міністрів України.

Структуру апарату Морської адміністрації затверджує Голова Морської адміністрації за погодженням з Міністром інфраструктури.

Штатний розпис і кошторис апарату Морської адміністрації затверджує Голова Морської адміністрації за погодженням з Мінфіном.

Отже, вказана правова норма, викладена у статті 87 Закону № 889, чинна на момент виникнення спірних правовідносин, пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, але і у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для припинення державної служби та звільнення з роботи позивача стало скорочення посади внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців Державної служби морського та річкового транспорту України.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що до 02.10.2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік визначався наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік».

Відповідно до Штатного розпису на 2020 рік, в редакції від 23 березня 2020 року, з 01.04.2020 року загальна чисельність штатних посад Державної служби морського та річкового транспорту України становить 651 штатну одиницю.

Так, відповідно до Штатного розпису в редакції від 23 березня 2020 року, структурний підрозділ «Департамент правового забезпечення» включає посаду Директора департаменту (1 штатна посада), відділи із наступними штатними посадами (кількість): «Відділ претензійно-позовної роботи»: заступник директора департаменту - начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (3 ш.п.), провідний юрисконсульт (1 ш.п.); «Відділ правової роботи» : начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (2 ш.п.), провідний юрисконсульт (2 ш.п.); «Відділ нормативний актів»: заступник директора департаменту - начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (3 ш.п.), провідний юрисконсульт (1 ш.п.); «Відділ договірної роботи та майнових відносин»: начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (2 ш.п.), старший державний інспектор (2 ш.п.). Всього по департаменту 21 штатна посада.

Із змісту копії вкладишу до трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 переведено на посаду директора Департаменту правового забезпечення 16.04.2020 року у зв`язку із введенням в дію структури та штатного розпису на 2020 рік (запис 52).

Разом з тим, наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.10.2020 року №256 введено в дію з 02.10.2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік, погоджений 15 вересня 2020 року Міністерством фінансів України; вважається таким, що втратив чинність наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік».

Згідно структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України, уведених в дію наказами відповідача від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», з 02.10.2020 року загальна чисельність штатних посад відповідача становить 651.

Водночас, відповідно до Штатного розпису в редакції від 15.09.2020 року, структурний підрозділ «Департамент правового забезпечення» включає посаду Директора департаменту (1 штатна посада), відділи із наступними штатними посадами (кількість): «Відділ претензійно-позовної роботи»: заступник директора департаменту - начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (3 ш.п.), провідний юрисконсульт (1 ш.п.); «Відділ правової роботи»: начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (3 ш.п.), провідний юрисконсульт (1 ш.п.); «Відділ нормативний актів»: заступник директора департаменту - начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (3 ш.п.), провідний юрисконсульт (1 ш.п.); «Відділ аналізу проєктів законодавства та відповідність міжнародним договорам»: начальник відділу (1 ш.п.), головний спеціаліст (2 ш.п.), провідний юрисконсульт (2 ш.п.). Всього по департаменту 21 штатна посада.

Отже, з порівняльного аналізу штатних розписів відповідача на 2020 рік, у редакціях від 23.03.2020 року та від 15.09.2020 року, висновується, що відбулася зміна структури Департаменту, який очолювала позивач.

Так, замість «Відділу договірної роботи та майнових відносин», який за штатним розписом в редакції від 23.03.2020 року, перебував у структурі Департаменту правового забезпечення, включено «Відділ аналізу проєктів законодавства та відповідність міжнародним договорам». В свою чергу, «Відділ договірної роботи та майнових відносин» відповідно до Штатного розпису в редакції від 15.09.2020 року, включено до структури іншого департаменту, а саме, «Департаменту фінансово-економічної роботи, бухгалтерського обліку і звітності».

Суд враховує, що відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 2 Закону №889 посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

З огляду на зазначене, суд приймає доводи відповідача під час надання пояснень по суті позовних вимог щодо зміни функціональних обов`язків директора департаменту внаслідок зміни структурних підрозділів Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту України.

Крім того, встановлено, що у структурі «Відділу правової роботи» скорочено одну посаду провідного юрисконсульта та збільшено на 1 штатну посаду головного спеціаліста, таким чином змінилась також штатна чисельність посад департаменту.

Отже, прийняття відповідачем наказів від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України» фактично свідчить про скорочення, зокрема, посади директора Департаменту правового забезпечення, визначеного Штатним розписом у редакції від 23.03.2020 року, що, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889, зумовило виникнення підстави для припинення державної служби позивача та подальшого звільнення.

Щодо доводів позивача відносно неврахування відповідачем положень Кодексу законів про працю України та переважного права позивача щодо залишення на роботі, суд зазначає наступне.

02.02.2020 року набрав чинності Закон України від 12.12.2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України від 14.01.2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13.02.2020 року.

Отже, після внесення Законом України від 14.01.2020 року № 440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд наголошує, що положеннями частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Таким чином, оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме, нормами Закону України «Про державну службу», на день прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням посади державної служби, чисельності або штату працівників, підлягають застосуванню саме норми спеціального законодавства, в той час, як доводи позивача щодо переважного застосування норм Кодексу законів про працю України в межах спірних правовідносин, є помилковими.

Так, згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889, у редакції, чинній як на момент попередження про наступне звільнення, так і на момент прийняття спірного наказу, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Побудована законодавцем конструкція норми з використанням словосполучення «може пропонувати» свідчить про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Суд наголошує, що норми частини третьої статті 87 Закону №889 не скасовано та неконституційними не визнані, відтак відсутні підстави вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державній служби морського та річкового транспорту України, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

У даному випадку суд також враховує, що згідно з пунктом 3 частини третьої статті 13 Закону №889 центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Судом встановлено що, 23.10.2020 року на електронну пошту позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслано Попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 року №130 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України відповідно до вимог пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону №889.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 9-1 Закону №889 інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

З аналізу вищезазначеного Закону №889 висновується, що Попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 року №130 вважається доведеним до ОСОБА_1 27.10.2020 року, який, зокрема, є робочим днем.

Крім того, посилання позивача на те, що 23.10.2020 року, у день надіслання відповідачем Попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 року №130 на електронну пошту позивача остання перебувала у відпустці, не приймається судом до уваги.

Так, з копії Табелю обліку робочого часу з 01 по 31 жовтня 2020 року, директора Департаменту ОСОБА_1 23.10.2020 року (п`ятниця) перебувала у додатковій відпустці кількістю в 1 день. Разом з тим, з 26.10.2020 року по 31.10.2020 року позивач перебувала на роботі.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 не заперечує, електронна адреса, на яку відповідачем направлено Попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 року №130, належить позивачу, яку також останньою вказано й у позовній заяві.

Отже, у суду відсутні підстави вважати, що Попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 року №130 ОСОБА_1 в порушення Закону №889 не є доведеним.

В подальшому, наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.12.2020 року №630-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , директора Департаменту правового забезпечення Державної служби морського та річкового транспорту України, із займаної посади 02 грудня 2020 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставами зазначено: наказ Морської адміністрації від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України» та від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 19.10.2020 № 130.

В сукупності встановлених обставин та доказів, наданих в їх обґрунтування, суд дійшов висновку, що наказ від 02.12.2020 року №630-к прийнято Державною службою Морського та річкового транспорту України відповідно до норм чинного законодавства у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, процедуру звільнення державного службовця відповідачем дотримано, позаяк правові підстави для визнання його протиправним та скасування, а також поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відсутні.

Щодо доводів позивача про протиправність наказу Державної служби морського та річкового транспорту України 23.10.2020 року № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину», суд, з урахуванням вище встановленого, дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону №889 з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Конкурс проводиться, зокрема, на зайняття вакантної посади державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 246 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 року № 648) затверджено Порядок проведення конкурсу на зайняття посад державної служби.

Згідно абзаців 1, 2 пункту 1 цього Порядку цей Порядок визначає процедуру проведення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби (далі - конкурс), метою якого є добір осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки.

Конкурс на зайняття посад фахівців з питань реформ категорій "Б" і "В" проводиться за загальною процедурою з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 року №290 затверджено Порядок призначення на посади державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі також - Порядок №290).

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №290 цей Порядок визначає механізм добору на вакантні посади державної служби на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину.

Добір і призначення осіб на вакантні посади державної служби відповідно до цього Порядку здійснюється у виняткових випадках, пов`язаних з необхідністю виконання завдань і функцій державних органів на період дії карантину.

Так, наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 23.10.2020 року № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину» прийнято відповідно до Порядку №290.

Отже, посилання позивача на те, що відповідачем мало б бути оголошено та проведено конкурс на посаду директора Департаменту правового забезпечення у період виникнення спірних правовідносин на підставі Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 246, є помилковими.

Крім того, з обґрунтування підстав позову висновується, що протиправність наказу позивач вбачає у тому, що на день його видання - 23.10.2020 року, така посада не була вакантною.

Разом з тим, судом встановлено факт скорочення посади, яку займала позивач внаслідок зміни структури або штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України без скорочення чисельності державних службовців у зв`язку із прийняттям відповідачем наказів від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», внаслідок чого функціональні обов`язки державного службовця за посадою директора Департаменту правового забезпечення змінено, та наказом .

Отже, посилання позивача на протиправність оскаржуваного наказу від 23.10.2020 року №521-к з цих підстав є необґрунтованими.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що Попередження про наступне звільнення позивача №130 без пропонування останній посади державної служби у Державній службі морського та річкового транспорту України, датовано від 19.10.2020 року.

В свою чергу, оскаржуваний наказ Державної служби морського та річкового транспорту України № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину» прийнято 23.10.2020 року.

Згідно з абзацом 4 частини третьої статті 87 Закону №889 державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, позивач мала право взяти участь у конкурсі на зайняття вакантної посади директора Департаменту правового забезпечення, оголошено наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 23.10.2020 року № 521-к «Про необхідність призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» на період дії карантину», що свідчить про відсутність порушеного права позивача в межах спірних відносин стосовно звільнення останньої наказом від 23.10.2020 року № 521-к.

Суд зауважує, що інші доводи позивача не спростовують встановлених судом обставин, перевірених доказами.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи позивача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державна служба морського та річкового транспорту України (, адреса: 03110, м. Київ, вул. Преображенська, 25);

Третя особа: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 17.09.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна