Справа № 520/12411/21
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 вересня 2021 р. Справа №520/12411/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Борівської селищної ради (вул. Миру, буд. 19,смт. Борова, Борівський район, Харківська область, 63801, ) про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Борівської селищної ради, у якому просить суд:

- визнати протиправним та нечинним рішення Борівської селищної ради прийняте на VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету»;

- зобов`язати Борівську селищну раду проінформувати жителів ради, через засоби масової інформації, зокрема газету «Трудова слава», про скасування рішення VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 прийнято справу до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно з п.7 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" позивач як учасник бойових дій має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських та міжміських маршрутів, незалежно від місця його проживання.

Однак рішенням VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету», було встановлено компенсацію за проїзд окремим пільговим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування, протяжність яких перевищує 50 км в межах Харківської області за рахунок коштів місцевого бюджету.

Позивач вважає, що компенсаційні виплати Борівська селищна рада має здійснювати перевізнику, а не конкретній фізичній особі, а право на пільговий проїзд позивач має реалізовувати шляхом пред`явлення посвідчення УБД встановлено зразка. Аналогічну позицію викладено у відповіді на відзив.

У відзиві та запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав, що в умовах децентралізації влади та розширення власних повноважень органів місцевого самоврядування, у тому числі і у межах соціального захисту населення, відповідальність за дотримання гарантій держави з питань збереження пільгових перевезень громадян покладена саме на місцеві бюджети. На сьогодні в Україні відсутній єдиний механізм реалізації норм Законів України, які надають право пільгового проїзду окремим категоріям громадян, тому Борівської селищною радою розроблено Порядок відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на і міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , виданого 13.07.2015.

Позивач проживає у с. Підлиман Борівського району Харківської області.

Позивач вказує, що згідно з п.7 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" він як учасник бойових дій має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських та міжміських маршрутів.

Утім, як вважає позивач, таке його право порушено відповідачем, оскільки рішенням VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету» визначено порядок проведення виплати компенсації за проїзд окремим пільговим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування, протяжність яких перевищує 50 км в межах Харківської області за рахунок коштів місцевого бюджету.

Відповідно до розділу ІІІ Порядку відшкодування вартості проїзду громадянам пільгової категорії на міжміських автобусних маршрутах відбувається через особові рахунки, відкриті в банківських установах, які розташовані на території Борівської селищної ради, віднесених до уповноважених банків на виплату пенсій, грошової допомоги, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням та заробітної плати працівникам бюджетних установ (постанова Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. №1231).

Для отримання Компенсації пільговик вперше звертається до відділу соціального захисту населення та охорони здоров`я Борівської селищної ради особисто із заявою (форма 1мп), посвідченням особи встановленого зразка (довідкою), паспортом громадянина України, належним чином оформленим читабельним оригіналом квитка. Заяву та оригінали квитка пільговика у подальшому може подати до відділу соціального захисту населення та охорони здоров`я Борівської селищної ради особа з довіреністю встановленого зразка або документи можуть бути надіслані через відділення поштового зв`язку рекомендованим листом.

Відповідно до п.2 розділу ІІІ у разі відсутності оригінала квитка чи його невідповідності вимогам зазначеним у пунктах 3, 4 розділу ІІ цього Порядку або невідповідності поданих документів пункту 1 розділу ІІІ цього Порядку відшкодування не здійснюватиметься.

При першому зверненні за відшкодуванням вартості проїзду пільговик надає:

- копію посвідчення чи довідки, на підставі якої надається пільга;

- копію паспорта громадянина України,

- копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);

- довідку про відкритий рахунок в уповноваженій банківській установі, на який відбуватиметься відшкодування вартості проїзду шляхом перерахування відповідних коштів (банківська довідка поновлюється у разі змін). Виключенням є неповнолітні діти з багатодітних сімей та повнолітні особи з інвалідністю, визнані судом недієздатними, діти з інвалідністю, відшкодування вартості проїзду яким відбувається шляхом перерахування коштів одному з батьків або опікуну.

Документи, передбачені пунктом 1 розділу ІІІ Порядку та абзацами два-п`ять цього пункту, також приймаються уповноваженими посадовими особами виконавчого комітету Борівської селищної ради, на яких покладаються дані обов`язки відповідно до розпорядження Борівського селищного голови, які, за можливості, у найкоротші терміни передають їх до відділу соціального захисту населення та охорони здоров`я Борівської селищної ради (п.3 розділу ІІІ Порядку).

Відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування здійснюється в разі, коли звернення за ним надійшло не пізніше ніж через 90 календарних днів із зазначеної в квитку дати поїздки та не пізніше 15 грудня поточного року. У разі, якщо останній день прийняття проїзного документу припадає на вихідний або святковий неробочий день, останнім днем прийняття заяви з усіма необхідними документами вважається наступний робочий день.

Винятком можуть бути обставини (підтверджені оригіналом відповідних документів), які унеможливлюють подання квитків у зазначений термін. Проїзний документ у такому разі для отримання Компенсації необхідно подати протягом 5-ти робочих днів після закінчення таких обставин.

Пільговик для отримання Компенсації подає квиток протягом 5-ти робочих днів після втрати статусу або закінчення строку дії посвідчення (п.4 розділу ІІІ Порядку).

Пункт 7 розділу ІІІ Порядку визначає, що пільговик має право на відшкодування не більше десяти квитків на місяць.

Позивач звертався до відповідача із заявою, в якій просив вирішити питання про забезпечення його права на пільговий (безоплатний проїзд), листом №833 від 23.04.2021 позивачу повідомлено про регламентування цього питання Порядком відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету та роз`яснено процедуру звернення за компенсацією за проїзд.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень законодавства України щодо процедури надання пільг учасникам бойових дій щодо безоплатного проїзду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п.п.6 п.б ч.1 ст.34 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в інших випадках, передбачених законодавством.

Утім, за законом про місцеве самоврядування такі вовноваження не є власними, а делегованими, окрім того, такі питання мають вирішуватись органом місцевого самоврядування у відповідності до встановлених законом положень законодавства.

Суд зазначає, що правом безоплатного проїзду у громадському транспорті користуються такі категорії громадян:

- ветерани війни: учасники бойових дій та особи, прирівняні до них; особи з інвалідністю війни та особи, які прирівняні до них; особа, яка супроводжує особу з інвалідністю війни І групи; особи, на яких поширюється дія Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для осіб з інвалідністю та учасників Великої вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них на підставі п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Додатку 3 до Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993 р. (Угода країн СНД);

- громадяни, які постраждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи: громадяни, віднесені до категорії 1; громадяни-учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до категорії 2; діти, яким встановлено інвалідність, пов`язану з Чорнобильською катастрофою на підставі п. 15 ч. 1 ст. 20, п. 9 ч. 1 ст. 21, п. 1 ч. 3 ст. 30 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- особи з інвалідністю: особи з інвалідністю I, II, III групи; особи з інвалідністю по зору I-II груп; дитина з інвалідністю; особа, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю на підставі п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про поширення чинності постанови КМУ від 17.05.93 р. №354» від 16.08.1994 р. №555, ч. 2 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»;

- пенсіонери за віком на підставі п. 1 Постанови КМУ "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" від 17.05.1993 р. №354;

- військовослужбовці, військовослужбовці, які стали особами з інвалідністю внаслідок бойових дій, учасники бойових дій та прирівняні до них особи, батьки військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісті під час проходження військової служби на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 14 Закон України від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- ветерани військової служби, ветерани органів внутрішніх справ, ветерани податкової міліції, ветерани державної пожежної охорони , ветерани Державної кримінально-виконавчої служби України, ветерани служби цивільного захисту, ветерани Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на підставі п. 11 ст. 6 Закону України від 24.03.1998 р. № 203/98 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист»;

- діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування, що виховуються або навчаються у навчально-виховних та навчальних закладах на підставі п. 11 Постанова Кабінету Міністрів України від 05.04.1994 р. № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування»;

- діти до 6 років (без зайняття окремого місця для сидіння) на підставі пп. 7 п. 159 Постанови КМУ від 18.02.1997 р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту»;

- діти з багатодітних сімей на підставі п. 4 ч. 6 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства»;

- реабілітовані громадяни на підставі абзац 4 ч. 5 ст. 6 Закон України від 17.04.1991 р. № 962- XII «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»;

- постраждалі учасники Революції Гідності на підставі п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Розділ ІІ Закону України від 14.11.2017 р. № 2203-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З наведеного вбачається, що пільги вказаним категоріям осіб встановлені законами України та постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

В свою чергу нормами ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, з моменту посадки в автобус.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка.

Вищевказана позиція суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду № 711/6330/17 від 20.06.2018.

При цьому при вирішенні цього спору слід звернути увагу на суттєву відмінність поняття пільги та компенсації, адже у теорії права поняття пільги може включати не тільки певні блага, що розподіляються на розсуд державної влади, тобто мають природу привілеїв, але й можуть виступати як права, зокрема, конституційні, а досить значне числа з них як право власності в конституційному розумінні цього поняття.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто, не обмежується власністю на матеріальні речі. З аналізу рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що поняття майно має широке тлумачення й охоплює різноманітні економічні інтереси.

Таким чином, право особи на користування встановленими законодавством пільгами, в тому числі, щодо безоплатного проїзду в громадському транспорті, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому поняття компенсації у контексті компенсації вартості проїзду не є тотожним поняттю пільги, оскільки у у теорії права визначається як відшкодування збитків, що виникли внаслідок порушення цивільно-правового обов`язку, коли її виконання в натурі у зв`язку з таким порушенням стало неможливим; коли власник права втратив з вини зобов`язаної особи інтерес до реального виконання обов`язку; в інших передбачених законом випадках грошового відшкодування майнових втрат, викликаних порушенням обов`язків.

Відтак, оскаржуване рішення відповідача, яким затверджено поняття компенсації вартості проїзду, не відповідає вищенаведеним нормам права, оскільки наявність права певних категорій громадян на пільги не може слугувати підставою для встановлення органом місцевого самоврядування процедури компенсації, оскільки ці поняття не є тотожними, а також звужують права громадян, які мають право на такі пільги, у тому числі і позивача.

Згідно з п. 30 рішення Європейського суду з прав людини «Суханов та Ільченко проти України» Суд зазначає, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany), заяви №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ЄСПЛ 2005-VI).

Відповідно до п. 53 вказаного рішення Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Як вже встановлено судом, пільги на безоплатний проїзд встановлені позивачу на підставі Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказаний нормативно-правовий акт є актом вищої юридичної сили, ніж рішення міської ради.

Суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

В зв`язку з наведеним, оскаржуваним рішенням селищної ради не можуть бути обмежені пільги, надані законами України та постановами Кабінету Міністрів України, відтак, таке рішення та затверджений ним порядок не відповідають вищевказаним нормативно-правовим актам.

Органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Оскільки оспорюване рішення є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування, воно підлягає визнанню протиправним та нечинним.

Суд також зауважує на неприйнятності аргументів відповідача щодо відсутності державного фінансового ресурсу, адже держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу. ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Позовна вимога про зобов`язання Борівської селищної ради проінформувати жителів ради через засоби масової інформації, зокрема газету «Трудова слава», про скасування рішення VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету» задоволенню не підлягає, оскільки ч.11 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає обов`язковість оприлюднення актів та проектів актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, але не інформації про їх скасування у судовому порядку.

Опублікування оголошення про визнання нечинним цього акту місцева рада вирішує відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Борівської селищної ради (вул. Миру, буд. 19,смт. Борова, Борівський район, Харківська область, 63801, ) про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та нечинним рішення Борівської селищної ради, прийняте на VI сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 18 лютого 2021 року №22 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості проїзду окремим категоріям громадян автомобільним транспортом на міжміських автобусних маршрутах загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 20 вересня 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов