Справа № 826/17778/14
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Бєлова Л.В.,

Кузьмишина О.М.,

за участі:

секретар с/з Піскунова О.Ю.,

пр-к позивача Самойленко А.В. ,

пр-к відповідача Шокун О.В. ,

пр-к відповідача Трубачова Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами ОСОБА_3 , Кабінету Міністрів України, Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної служби України з контролю за наркотиками, Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про визнання протиправним та скасування разпорядження,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач) у листопаді 2014 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), за участю третьої особи - Державної служби України з контролю за наркотиками (далі - третя особа), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив( т.3, а.с.78-86):

- визнати розпорядження Кабінету Міністрів України №981-р від 16 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками протиправним;

- скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України № 981-р від 16 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками;

- скасувати наказ Державної служби України з контролю за наркотиками про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками від 07.11.2014;

- поновити ОСОБА_3 , на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками з 07.11.2014 року;

- стягнути з Державної служби України з контролю за наркотиками на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, до дня фактичного поновлення на роботі;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками та в частині нарахування та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 07.11.2014 року по день поновлення на посаді;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, код 00015622) про відкликання відомостей про застосування до ПОЗИВАЧ заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" та відшкодувати позивачу моральну шкоду шляхом зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати пропорційно інформацію у засобах масової інформації із спростуванням інформації щодо належності позивача до осіб, до яких застосовано заборони, що передбачені Законом України "Про очищення влади" і які включені в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади";

- зобов`язати Кабінет Міністрів України подати суду звіт про виконання судового рішення в термін не пізніше 5-ти робочих днів з дня набрання постановою законної сили.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Так, Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №981-р про звільнення позивача з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками та наказ Державної служби України з контролю за наркотиками від 07.11.2014 про звільнення позивача з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками.

Поновлено позивача на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками () з 07.11.2014.

Стягнуто з Державної служби України з контролю за наркотиками на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2014 по 15.11.2017( без зазначення розміру в грошовому виразі).

Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення позивача на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом місяця з дня набрання даної постанови законної сили подати звіт про виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками з 07.11.2014.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Крім того, 18 квітня 2018 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відмовлено у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення судових витрат, зокрема витрат, що пов`язані з проведенням огляду доказів на місці та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 7200,00 грн, витрат позивача на прибуття в судове засідання у розмірі 11494,00грн, витрат адвоката Самойленко Анни Василівни, представника позивача, на прибуття в судове засідання у розмірі 6992,00грн та витрат на правничу допомогу (послуги адвоката) у розмірі 499163,00грн.

Вказані судові рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Також, апеляційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року подано відповідачем - Кабінетом Міністрів України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - без змін.

Також постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року залишено без змін.

Позивачем на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року подано касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій позивач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, скасувати постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року та від 19 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Розглянувши справу в порядку касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 12 серпня 2020 року касаційну скаргу позивача задовольнив частково:

- постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України №981-р від 16 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками та зобов`язання Кабінет Міністрів України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" - скасував, та залишив в силі щодо цієї частини позовних вимог постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, змінивши її мотивувальну частину та виклавши її у редакції цієї постанови Верховного Суду;

- постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в іншій частині позовних вимог, а також ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року про відмову у винесенні додаткової постанови та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року, якою вказану ухвалу залишено без змін - скасував і направив адміністративну справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, під час перегляду справи у порядку касаційного провадження ухвалою Верховного Суду від 12.08.2020 , у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про заміну неналежної сторони - Державної служби з контролю за наркотиками на Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками у зв`язку з відсутністю в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Державної служби з контролю за наркотиками.

Скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року стосовно позовних вимог позивача до Державної служби України з контролю за наркотиками Верховний Суд виходив з того, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києві від 18 листопада 2014 року про відкриття провадження у справі Державну службу України з контролю за наркотиками залучено до участі у вирішенні справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Матеріали справи не місять доказів, що протягом судового розгляду справи в судах попередніх інстанцій статус Державної служби України з контролю за наркотикам було змінено. Отже, позивачем сформовано позовні вимоги до Державної служби України з контролю за наркотиками, проте вказаний орган судом першої інстанції, помилково ( без дотримання вимог ст. 53 КАС України) не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача.

Саме зазначені порушення норм процесуального права стали підставою скасування Верховним Судом судових рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою від 26 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва визначив правовий статус Державної служби України з контролю за наркотиками, як співвідповідача по справі.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.

Наразі, представником позивача до суду подано заяву від 12.10.2020 року про зміну предмету позову(уточнення позовних вимог), відповідної до якої (т.12, а.с.52-61) позивач остаточно визначився із позовними вимогами та просив суд :

Щодо Кабінету Міністрів України:

- відшкодувати позивачу моральну шкоду шляхом зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати пропорційно інформацію у засобах масової інформації із спростуванням інформації щодо належності ОСОБА_3 до осіб, до яких застосовано заборони, що передбачені Законом України «Про очищення влади» і включені в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади»;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України подати суду звіт про виконання судового рішення в термін не пізніше 5-ти робочих днів з дня набрання рішенням законної сили.

Щодо Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками:

- скасувати наказ Державної служби України з контролю за наркотиками про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками від 07.11.2014 ( який саме наказ, позовна заява уточнення не містить, а запис у трудовій книжці (т.2, а.с.30) визначає підставою звільнення з 07.11.2014 Розпорядження КМУ №981-р від 16.10.2014);

- поновити ОСОБА_3 на посаді першого заступника Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 08.11.2014;

- стягнути з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на користь ОСОБА_3 , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 08.11.2014 по дату винесення судового рішення з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді першого заступника Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.

Також, в цій заяві представником позивача зазначено, що у позивача до Державної служби України з контролю за наркотиками будь-які вимоги відсутні.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу з урахуванням уточнених позовних вимог, не звернув увагу на те, що спір в частині визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №981-р між сторонами вже не існує, оскільки його вирішено при попередньому розгляді справи. Матеріали справи не дослідив, не надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам щодо цієї частини позовних вимог. Та, за відсутності таких вимог в уточненій позовній заяві, повторно визнав зазначене розпорядження протиправним і його скасував .

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині, через допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права.

Щодо позовних вимог до Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги в цій частині мотивовано тим, що позивач зазнав моральної шкоди через негативне ставлення до нього суспільства у зв`язку із систематичним розповсюдженням органами державної влади, зокрема і Кабінетом Міністрів України, інформації, що особи, які перебувають в Реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», асоціюються зі злочинною владою «режиму ОСОБА_4 ».

Позивач зазначає, що моральні страждання полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, в систематичному переживанні ситуації ставлення до нього як друзів, так і випадкових знайомих, як до особи, яка вчиняла негативні дії по відношенню до держави і суспільства.

Як на доказ підтвердження факту розповсюдження проти нього негативної інформації посилається на Моніторинг пошуку за період з 01.10.2014 по 01.10.2016 публікацій у засобах ЗМІ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода, не доведено факту завдання йому моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявності понесених ним втрат немайнового характеру та взагалі не надано будь-яких доказів її завдання саме з боку Кабінету Міністрів України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частинами першою - третьою ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає моральна шкода, не доведено що позивач переніс моральні страждання, душевні переживань та психологічний розлад внаслідок поширення негативної інформації в ЗМІ. Крім того, з з наданого позивачем Моніторингу публікацій не вбачається, що вони стосуються саме позивача та, що такі публікації здійснені відповідачем або на його замовлення. Також, позивачем не доведено наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями відповідача та , не визначено, якими доказами це підтверджується.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують. У зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

Щодо позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів звертає увагу, що позивачем, з урахуванням уточнених позовних вимог, сформовано позовні вимоги до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками. Зокрема позивач просить : скасувати наказ Державної служби України з контролю за наркотиками про його звільнення з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками від 07.11.2014 та поновити його на посаді першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками з 07.11.2014; стягнути з Державної служби України з контролю за наркотиками на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, до дня фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками є правонаступником Державної служби з контролю за наркотиками, оскільки відповідно до абз. 4 ст. Постанови Кабінету Міністрів України №442 від 10.09.2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворена шляхом злиття Державної служби з лікарських засобів та Державної служби з контролю за наркотиками, з покладенням на Службу, шо утворюється, функцій з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій із забезпечення формування Державної політики з питань обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також координації діяльності органів виконавчої влади із зазначених питань).

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що

з моменту затвердження Постановою Кабінету Міністрів України №647 від 12.08.2015 року «Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками» відбулося фактичне адміністративне правонаступництво та передання адміністративної компетенції від повноважень Державної служби з контролю за наркотиками до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що оскільки Державна служби з контролю за наркотиками фактично припинена, відповідних рахунків та фінансування вказаного органу не здійснюється, обов`язок щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу має бути покладено саме на Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 21.12.2011 №1175/2011 позивача було призначено на посаду першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками. На підставі Указу Президента України.

Наказом Державної служби України з контролю за наркотиками №66-к р позивача призначено на посаду першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками з 26.12.2011.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №981-р від 16.10.2014 позивача звільнено з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України).

Наказом Державної служби з контролю за наркотиками України № 64-к від 07.11.2014( т.1, а.с.202) позивача звільнено з займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" (пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю України).

Оскільки Розпорядження Кабінету Міністрів України №981-р від 16.10.2014 постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року, визнано протиправним та скасовано, то і наказ ДСКН № 64-к від 07.11.2014, винесений на підставі скасованого Розпорядження, підлягає скасуванню, а позивач поновленню на державній службі.

Натомість, колегія суддів зауважує, що ще до звільнення позивача, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», в ДСКН розпочався процес реорганізації шляхом злиття ДСКН з Державною службою з лікарських засобів (далі -ДСЛЗ)в єдиний центральний орган виконавчої влади - Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками (далі- Держлікслужба).

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація є такою формою припинення юридичної особи, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.

У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобов`язаннями в повному обсязі.

Організація, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України ( в тому числі утворення, реорганізація та ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади)визначаються Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI( далі - Закон № 3166)

Відповідно до ч.3ст. 5 цього Закону утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Відповідно до ч.7 ст. 5 « Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.».

Частиною 9 ст.5 Закону №3166 визначено, що порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 Порядку визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. №1074 ( далі - Порядок №1074), визначено, що права та обов`язки органів виконавчої влади у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади переходять до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Пунктом 12 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів

України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України .

Відповідно до п.1 ч.1ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Разом з тим, звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 3 статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Приписами ч.2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 ( з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» , зокрема п.18 « При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП. Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Відповідно до п.19 цієї Постанови «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного

підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи».

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів повідомлення належним чином позивача про майбутнє звільнення у зв`язку із реорганізацією ДСКН.

Відсутні докази і того, що позивачу запропоновано іншу роботу у новоутвореній установі.

Також, колегія суддів звертає увагу, що до реорганізації, як ДСКН, відповідно до Положення, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №45/2011, так і ДСЛЗ, відповідно до Положення, затвердженого Указом Президента України від 08 .04.2011 2011 №440/2011, мали в штатному по два заступника Голови Служби : першого заступника та заступника.

При цьому, першого заступника та заступника ДСКН призначав на посади за поданням Прем`єр-міністра України , внесеним на підставі пропозиції Голови ДСКН, та звільняв - Президент України.

Відповідно до п.12 Положення «Про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 №647( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Голова Держлікслужби має двох заступників, у тому числі одного першого, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним Міністром охорони здоров`я на підставі пропозиції Голови Держлікслужби.

З викладеного слідує, що в процесі утворення Держлікслужби відбулося скорочення посад заступників у відповідних Службах та чисельності працівників.

Доказів того, що після злиття у новоутвореній Службі зберіглася посада , яку раніше обіймав позивач, останнім не надано.

Відповідно до даних Єдиного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час апеляційного розгляду справи ДСКН перебуває в стані припинення з 06.03.2015. В той час, як ДСЛЗ (ід.код 37498651) припинена як юридична особа з 28.11.2011, номер запису 2025897.

Крім того, на підставі вище викладених правових норм щодо призначення та звільнення перших заступників та заступників Служб, що реорганізовувалися та новоутвореної Служби, колегія суддів звертає увагу, що наказ відповідної Служби про зарахування до штату (звільнення) є похідним від рішення(розпорядження, Указу, постанови тощо) суб`єкта призначення. Отже , і обов`язок поновлення незаконно звільненого працівника має бути покладено саме на суб`єкта призначення.

Наразі, позивачем ( з урахуванням заяви про зміну про зміну предмету позову) вимоги про скасування наказу Державної служби України з контролю за наркотиками про звільнення ОСОБА_3 з посади першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками від 07.11.2014 та поновлення на посаді першого заступника Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками з 08.11.2014 пред`явлено не до належного відповідача.

Відповідно до приписів ч.1 та ч.5 ст.308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги Держлікслужби обґрунтовані та спростовують висновки суду першої інстанції щодо поновлення позивача на посаді саме в новоутвореній державній установі - Держлікслужбі.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно , як і вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ця вимога є похідною.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування у відповідній частині, та прийняття нової постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2021 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: Л.В. Бєлова

О.М. Кузьмишина

(повний текст постанови складено 17.09.2021р.)