Справа № 400/395/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/395/20

Головуючий І інстанції Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 18.03.2021р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
24.01.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, у якому просив суд зобов`язати відповідача встановити йому статус «інвалід війни».

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (III група інвалідності) перебуває на обліку Управлінні соціального захисту Заводського району Департаменту.

На момент відрядження на роботи в зону радіоактивного забруднення у 1988р., позивач перебував у штаті автоколони військового типу №2131 (АТКВс) з 24.04.1985р., де проходив спецпідготовку при Військовій частині НОМЕР_1 , щоб в подальшому бути в штаті зазначеної автоколони при ПАРМ (пересувна авторемонтна майстерня) при автопарку АТП 14828, в подальшому - «Астра-Транс». Дана автоколона, як зазначає позивач, була створена на випадок «воєнних дій» та під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відряджалась від підприємства «Астра-Транс» в різний час та невеликими групами. З урахуванням зазначеного, посилаючись на Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач зазначає про те, що має право на отримання статус «інваліда війни».

Ухвалою суду першої інстанції від 29.12.2021р. первісного відповідача у справі замінено на належного - Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради

Відповідач подав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021р. (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 13.04.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.03.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

28.04.2021р. матеріали справи, разом із апеляційною скаргою позивача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 в період з 11.11.1988р. по 11.12.1988р. був зайнятий на роботах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копіями командировочного посвідчення, витягом з протоколу засідання регіональної комісії та копією довідки про заробітну плату.

Відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК серії МСЕ-09 №055255 від 07.07.2009р., позивачу встановлено Ш групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.05.2019р., ОСОБА_1 належить до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (І категорія) та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

08.10.2019р. позивач звернувся до Управління соціальних виплат і компенсацій Заводського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради з заявою про видачу йому посвідчення інваліда війни на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Крім того, до вказаного клопотання долучено копії наступних документів: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_2 від 31.05.2019р. (І категорія), довідки до акта огляду МСЕК серії МСЕ-09 №055255 від 07.07.2009р., експертного висновку від 04.12.1992р. №114/32, посвідчення про відрядження у період з 11.11.1988р. по 12.12.1988р. (разом із доповідною запискою), довідок про заробітну плату, військового квитка серії НОМЕР_3 від 29.10.1976р. та трудової книжки серії НОМЕР_4 від 14.04.1976р.

Однак, відповідач своїм листом від 09.10.2019р. №С-105 відмовив позивачу у наданні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у зв`язку з відсутністю законних підстав.

Не погоджуючись з вказаною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, як чітко визначено ч.2 ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII, до «ветеранів війни» належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

А як вбачається зі змісту приписів п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до «осіб з інвалідністю внаслідок війни» належать особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-ХІІ, можливе за наявності наступних обставин:

1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до п.2 «Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» (затв. Постановою КМУ від 12.05.1994р. №302), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

«Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (п.10 Положення №302).

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-XII, «учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987р.р. незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990р.р. - не менше 30 календарних днів, у т.ч. проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986р. на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

«Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР» (затв. наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975р. №90), та «Положенням про Цивільну оборону СРСР» (затв. постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976р. №1111), передбачено, що формування Цивільної оборони, в т.ч. і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

При цьому, факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків, у даному випадку, не є спірним.

При цьому, як вірно вказано судом першої інстанції, зазначені обставини свідчать про те, що на позивача - ОСОБА_1 , як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-ХІІ.

Разом із тим, для набуття «статусу інваліда війни» (з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-ХІІ), окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, необхідно виконати умову щодо прийняття такою особою участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

При чому, одночасно колегія суддів зазначає, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-ХІІ, не має.

До того ж, слід зазначити, що аналогічна правова позиція з цих спірних питань була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.05.2018р. по справі №279/12162/15-а, від 10.10.2019р. по справі №810/4584/18, від 15.06.2020р. по справі №822/225/18 та від 14.08.2020р. по справі №620/3108/19.

Документи ж, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу щодо набуття статусу інваліда війни, в свою чергу, належним чином підтверджують лише його «статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав. Не міститься таких доказів і в матеріалах справи.

Слід зауважити, що таким документом має бути розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення підприємств, установ до формування Цивільної оборони по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та розпорядчий документ підприємства про залучення особи до такого формування із зазначенням відомостей про роботу, яку така особа виконувала під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що командировочним посвідченням, витягом з протоколу засідання регіональної комісії від 26.03.2013р. та довідкою про заробітну плату від 01.04.2013р. №679/23-05-61/6-13, як і іншими долученими до матеріалів справи документами (у т.ч. фотографіями, військовим квитком, відповіддю Інгульського РВК від 12.11.2019р. №4355), не підтверджується факт того, що позивач приймав участь у складі Цивільної оборони підприємства в роботах по ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС. Зазначені в цих документа відомості, містять виключно дані про те, що ОСОБА_1 дійсно в період з 11.11.1988р. по 12.12.1988р. приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії Чорнобильської АЕС.

Тобто, як вже наголошувалося вище, належного документального підтвердження безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем до уду не надано.

Обставина щодо безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони, у даному випадку, є істотною, оскільки в протилежному випадку статус «інваліда війни» на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-ХІІ поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно із Законом №796-ХІІ.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для набуття позивачем статусу інваліда війни відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-ХІІ.

Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16.09.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко