Справа № 640/29278/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року м. Київ № 640/29278/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області,

Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - відповідач 1), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, Державної міграційної служби України (надалі - відповідач 2), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача в наслідок прийняття суб`єктом владних повноважень неправомірних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що уповноважений міграційний орган приймаючи оскаржувані рішенні, посилаючись при цьому, на підпункт 9 пункт 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 яким визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію, діяв неправомірно, оскільки, відповідачем не було враховано того, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1994 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Керуючись викладеними вище обставинами, позивач не погоджуючись з прийнятими відповідачем оскаржуваними рішеннями, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Заперечуючи проти аргументів викладених в позовній заяві, відповідач подав відзив, в якому останній звертає увагу, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві було прийнято правомірне рішення № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Представник відповідача зазначив, що 23 травня 2002 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданою УГП та ІС ГУ МВС України в місті Києві, терміном дії до 14 травня 2004 року, та 25 липня 2005 року позивача в порядку обміну документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково.

Однак, представник відповідача зазначає, що з 07 серпня 2001 року набрав чинності Закон України «Про імміграцію», та з цієї дати підстави надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання в Україні повинні відповідати вимогам вказаного Закону.

Вичерпний перелік підстав для отримання дозволу на імміграцію визначений ч.ч. 2 та З ст. 4 Закону у редакції, яка діяла на момент звернення позивача з заявою про надання дозволу на імміграцію (27.01.2002).

Так, право на отримання дозволу на імміграцію по квотовій категорії мали: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів СІЛА; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України. Перелік документів, які додавалися відповідно до кожної з вказаних категорій визначені частинами 5, 7, 8 статті 9 Закону та пункту 11 Порядку провадження.

Представник відповідача зазначив, що позивачем до заяви було надано такі документи: заява від гр. СРВ ОСОБА_2 ; автобіографія; нотаріально засвідчена копія паспортного документа; не легалізована довідка з посольства про залишення на право проживання в Україні; не легалізована довідка з посольства про відсутність судимості та до кримінальної відповідальності не притягувався стр. 9; медичні довідки; довідка представництва «Нова Технологія»-КОТЕК; довідка про присвоєння ідентифікаційного номера; довідка Приватбанку про відкриття розрахунку; нотаріально засвідчена копія довідки № 12422 про внесення до єдйного державного реєстру підприємств та організацій України; нотаріально засвідчена копія свідоцтва ТОВ «Укртурбо»; нотаріально засвідчений установчий договір про створення та діяльність українсько- в`єтнамського товариства з обмеженою відповідальністю «Укртурбо»; копія картки № 6/0342 обліку суб`єкта підприємницької діяльності; не легалізована копія свідоцтва про шлюб з громадянкою СРВ ОСОБА_4 ; нотаріально засвідчена копія договору купівлі-продажу житла.

Також, представник відповідача зауважив, що в описовій частині висновку зазначено таке:

«Громадянин СРВ ОСОБА_2 прибув у 1979 з метою навчання в Донецькому Політехнічному інституті, який закінчив у 1984. В м. Київ прибув у 1993 з метою праці в представництві «Нові технології в Україні». На підставі цього та керуючись постановою Верховної Ради України № 1545-ХІІ від 12.09.1991, наказом МВС України № 550 від 1999, вказівкою МВС України № 10/7-825 від 15.02.2000, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та cm. 4 Закону позивачеві надано дозвіл на імміграцію».

Однак, за твердженнями представника відповідача вищевказане, а саме навчання та працевлаштування документально не підтверджено. У вищевказаній довідці, виданій представництвом «Нова Технологія» - КОТЕК не зазначено часу перебування позивача у трудових відносинах. Крім цього, така довідка засвідчена підписом ОСОБА_2 , як директора представництва.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин на переконання представника відповідача, дозвіл на імміграцію позивачеві не оформлювався, а рішення про видачу на його ім`я посвідок на постійне проживання приймалось з порушенням вимог законодавства.

На підставі викладених вище обставин, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову.

Також, представником позивача були подані до суду додаткові пояснення, в яких останній на підтвердження обґрунтувань позовної заяви додатково звертає увагу на те, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 був директором представництва Компанії «Нова Технологія (КОТЕК)» в Україні з 1996 року до 2010 рік.

Представництво Компанії «Нова Технологія (КОТЕК)» в Україні в межах міжнародного договору В`єтнам-Україна виконувало функцію куратора постачання обладнання заводів України такі як: «Укрінтеренерго», Турбоатом», Запорожстрансформатор», Новокраматорський машинобудівний завод, для будівництва двох ТЕС у В`єтнамі - Тхак Мо та Ялі.

Крім того, представник позивача зауважує, що представництво компанії «Нова Технологія (КОТЕК)» в Україні виконувало просування торгових відносин між В`єтнамом та Україною в тих галузях, які є перевагою для України та В`єтнаму, через договори постачання чаю, кави, каучуку, обладнання та передачі технологій.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, 19 серпня 2020 року громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області була подана заява про оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання. Така необхідність подачі заяви була пов`язана з обміном посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням іноземцем або особою без громадянства 45-річного віку, що передбачено підпунктом 5 пункту 7 Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25 квітня 2018 року.

Однак, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві було прийнято рішення № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, в обґрунтування такої відмови уповноваженим органом було зазначено підпункт 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням та вважаючи таке рішення не обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивачем 05 жовтня 2020 року до Державної міграційної служби України була подана скарга на рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживанні № 4361 від 08 вересня 2020 року.

10 листопада 2020 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення «Про розгляд скарги» у якому зазначалось про правомірність оскаржуваного рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області та наголошено на той факт, що на момент подачі заяви на отримання посвідки на постійне проживання та на момент її отримання 15 липня 2005 року у громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 були відсутні підстави для отримання права на постійне проживання в Україні, а саме останньому не видавався дозвіл на імміграцію, що передбачено статті 4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, Державною міграційною службою України 19 листопада 2020 року було видано Наказ № 193, яким визначено визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вищевказаними діями та рішеннями суб`єктів владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Як підтверджено матеріалами справи, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

В свою чергу, з аналізу матеріалів справи судом встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 перебуває на території України на законних підставах з 1994 року і являється директором представництва іноземної компанії (Соціалістичної республіки В`єтнам) «Нова Технологія» - КОТЕК з 2000 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію, довідкою про включення до ЄДРПОУ наказом про призначення на посаду.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 820/1863/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час розгляду справи, відповідачем не було доведено та матеріали справи не містять доказів того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б тягли за собою визнання його таким, що не має дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Крім того, доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є отриманою у непередбаченому законом порядку також не надано.

Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2002 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для видачі посвідки на постійне проживання в Україні (подання свідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів), оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2002 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 802/864/16-а провадження № К/9901/11374/18.

При цьому, суд зауважує, що при наданні позивачу у 2002 році посвідки на постійне місце проживання в Україні Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві проводило перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України «Про імміграцію», та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Крім цього, відповідно до наявного в матеріалах справи висновку затвердженого начальником УГП та ІС ГУ МВС України в місті Києві полковником міліції В.М. Давиденко від 15 травня 2002 року вбачається, що уповноважені особи відповідного органу внутрішніх справ України прийшли до висновку, про наявність підстав для документування громадян В`єтнаму ОСОБА_2 , 1960 року народження та громадянку В`єтнаму ОСОБА_4 , 1961 року народження посвідками на проживання для іноземних громадян.

Щодо думки відповідача, що на момент звернення позивача, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну та не мав правових підстав для отримання посвідки на постійне проживання, суд зазначає наступне.

Згідно абзацу 6 статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Так, згідно абзацу 6 пункту 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні на момент видачі посвідки, оскільки він прибув до України в 1994 році, а Закон України «Про імміграцію» прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. І позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Аналогічні правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 лютого 2018 року по справі № 810/1709/17.

При наданні у 2002 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, уповноваженим підрозділом МВС України в місті Києві було проведено перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України, керуючись при цьому положеннями Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Суд також звертає увагу, що згідно положень статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, суд зауважує, що відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений статтею 12 Закону України «Про імміграцію», а «інших випадків», чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом 4 пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію».

Суд не погоджується із доводами відповідача на той факт, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Зазначена позиція узгоджується з висновками судів, що викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року № К-36527/10, від 02 вересня 2011 року № К-36529/10, від 04 жовтня 2016 року провадження № К/800/16250/16.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з підпунктами 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26 грудня 2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, суд зауважує, що як вбачається із матеріалів справи та не спростовується і не заперечується відповідачем, позивач для надання пояснень не викликався, жодних дій, спрямованих на отримання від нього пояснень відповідачем не вживалося, запитів щодо отримання додаткової інформації відповідачем не направлялись, що являється порушень вимог Порядку від 26 грудня 2002 року № 1983.

Відтак, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26 грудня 2002 року, оскільки позивача, у даному випадку, позбавлено процесуальних гарантій, встановлених статтею 13 ЄКПЛ щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 820/2262/17.

При цьому, суд зауважує, що доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення не надано.

Отже, суд зазначає, що на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію». Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, працює та має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною.

Судом встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 з 1998 року являється директором товариства з обмеженою відповідальністю «Укртурбо» код за , що підтверджується випискою з єдиного реєстру юридичних осіб, 28 січня 1998 року був зареєстрований в ДПА у м. Києві та отримав довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, одружений на громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_4 , яка постійно проживає на території України і працює викладачем в Київському Національному університеті ім. Тараса Шевченка. Від шлюбу останні мають дітей повнолітню доньку та повнолітнього сина, які теж проживають на території України. Повнолітня донька на даний час є громадянкою України, що підтверджується доданими до позову документами.

При цьому, суд зазначає що відмова іноземцю в оформленні або видачі посвідки, яка з 2005 року вже була документована посвідкою на постійне проживання з терміном дії - безстроково, тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію», є вилучення посвідки на постійне проживання, обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Крім того, суд звертає увагу, що навіть якщо б в 2002-2005 роках посвідку на проживання в Україні позивачу було б надано через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 січня 2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, з урахуванням встановлення судом обставин протиправності прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України, суд для належного та об`єктивного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання.

Отже, керуючись викладеним вище в сукупності, суд з урахуванням встановлених вище обставин приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 522,40 грн. Відтак, враховуючи, розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі по 1 261,20 грн, за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області № 4361 від 08 вересня 2020 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати наказ № 193 від 19 листопада 2020 року Державної міграційної служби України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15 липня 2005 року видану на ім`я громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

4. Зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області (адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, ) повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про оформлення, видачу, обмін посвідки на постійне проживання, з урахуванням висновків викладених судом.

5. Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, ).

6. Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 261,20 грн (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова