Справа № 380/3730/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/3730/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконними та скасування рішень, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області, із вимогами:

- визнати незаконним та скасувати рішення Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області №3997-49/2019 від 15.11.2019 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право оренди, сервітуту в с.Соснівка»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області №4294-52/2020 від 07.02.2020 року «Про внесення змін до рішення сесії Давидівської сільської ради».

Ухвалою судді від 19.05.2020 року в справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Заявою від 13.02.2021 року позивачем було уточнено найменування відповідача Давидівська сільська рада Львівського району Львівської області.

02.06.2021 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення підстав позову.

Учасниками справи при її розгляді було подано до суду заяви по суті справи письмові відзив, його доповнення, відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 18.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до позиції позивачки, яка нею висловлена, зокрема, в позові, інших письмових заявах, що були подані до суду, вона вважає, що відповідачем було з порушенням приписів чинного законодавства прийнято оспорювані рішення.

Позивачка зазначає, що вона є власницею частини приміщення корівника під літерою «Б-1» за адресою: АДРЕСА_1 . Для обслуговування такого об`єкта відповідно до рішення Чишківської сільської ради від 16.12.2011 року №231-8/2011 було передано в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135, про що укладено договір оренди від 15.03.2012 року. На цей час така ділянка належить позивачці на праві приватної власності. Цільове призначення такої ділянки сільськогосподарське, угіддя рілля. Відтак, позивачка як користувач та актуальний власник земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0135 самостійно використовує її відповідно до цільового та функціонального призначення.

У той же час, 15.11.2019 року Давидівською сільською радою було прийняте рішення №3997-49/2019 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право оренди, сервітуту в с.Соснівка». Згодом рішенням Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області від 07.02.2020 року №4294-52/2020 було внесено зміни до зазначеного вище рішення.

При цьому, такими рішеннями було надано дозвіл виконавчому комітету Давидівської сільської ради на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0135, на яку поширюється право сервітуту, шириною 4 м, орієнтовною довжиною 137 м для проїзду спеціальної техніки в с. Соснівка Пустомитівського району Львівської області.

Однак, на переконання позивачки, надання такого дозволу, який матиме наслідком встановлення сервітуту на частину її земельної ділянки порушуватиме речові права позивачки щодо користування ділянкою. Крім цього, це перешкоджатиме також і використанню належного їй нерухомого майна корівника. Суперечить встановлення сервітуту також і цільовому призначенню ділянки, яка повинна використовуватися з сільськогосподарською метою.

ОСОБА_1 також звертає увагу на те, що прийняті рішення не містять належних підстав і мотивації. Зокрема, відсутні підстави для встановлення сервітуту, не конкретизовано осіб, у інтересах яких установлюватиметься сервітут, які ділянки їм належать, чи можливо в інший спосіб (без установлення сервітуту) забезпечити їхні права.

У зв`язку з чим, позивачка вважає відповідні рішення органу місцевого самоврядування протиправними, а свої вимоги повністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до позиції відповідача, яка висловлена у відзиві, інших письмових заявах, що були подані до суду, він вважає вимоги позивача безпідставними.

Відповідач зауважує, що спірні рішення були прийняті з огляду на звернення мешканців с. Соснівка Пустомитівського району Львівської області задля можливості забезпечення проїзду до них спецтехніки пожежної машини. Таким чином, установлення сервітуту має належне обґрунтування та законну мету.

При цьому, відповідач вказує на те, що права позивачки в даному випадку порушуватися не можуть, оскільки вона не довела наявність у неї речового права на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0135. Зокрема, договір оренди землі не був підписаний сторонами, а відповідне право не було зареєстроване, а також і відсутні підстави для реєстрації права власності на землю за позивачкою, а рішення, на яке вона покликається в цій частині, не стосується передачі землі у власність.

Таким чином, відповідач підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

У судових засіданнях представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судових засіданнях позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а тому, просив у задоволенні позову відмовити.

Представники сторін не заперечили щодо переходу до письмового провадження, внаслідок чого суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив перейти до письмового провадження для подальшого розгляду справи та ухвалення рішення.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Давидівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області було прийнято рішення від 15.11.2019 року №3997-49/2019 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право оренди, сервітуту в с. Соснівка».

Таким рішенням, враховуючи заяву жителів сіл Соснівка, Бережани про внесення змін до рішення від 16.12.2011 року №231 Чишківської сільської ради, для встановлення сервітуту для проїзду пожежної машини, було надано дозвіл виконавчому комітету Давидівської сільської ради на розробку технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, за кадастровим номером :02:002:0135, шириною 6 метрів, орієнтовною довжиною 137 метрів вздовж межі із ФГ ОСОБА_2 для проїзду техніки в с. Соснівка Пустомитівського району Львівської області. Погоджену документацію подати на розгляд та затвердження сесії сільської ради.

Також установлено, що рішенням Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області від 07.02.2020 року №4294-52/2020 «Про внесення змін до рішення сесії Давидівської сільської ради» було внесено зміни до п. 1 рішення від 15.11.2019 року №3997-49/2019 і змінено ширину частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, з 6 метрів на 4 метри.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 51/100 частки приміщення корівника за літерою «Б-1» на АДРЕСА_1 , що засвідчується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.12.2005 року №9217995.

Також у матеріалах справи наявне рішення Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 16.12.2011 року №231-8/2011 «Про надання в оренду земельних ділянок для обслуговування корівника в АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ».

Цим рішенням на підставі проекту землеустрою, розробленого СПД ФО ОСОБА_4 , було вирішено передати в оренду земельну ділянку для обслуговування корівника в АДРЕСА_1 громадянам ОСОБА_1 площею 0,4506 га та ОСОБА_3 площею 0,2375 га за рахунок земель господарських дворів (п. 1 рішення). Встановлено прохід та проїзд на велосипеді через ділянку ОСОБА_1 шириною 2 метри вздовж межі із ФГ ОСОБА_2 (п. 2 рішення).

У справі міститься копія договору оренди земельної ділянки від 15.03.2012 року, що укладений на підставі рішення Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 16.12.2011 року №231-8/2011, яким у користування ОСОБА_1 строком на 49 років передано земельну ділянку площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135 за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування 51/100 корівника, належного позивачці.

Окрім того, відповідно до наданого витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.02.2021 року НВ-021 відомості про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135 унесено до Поземельної книги на підставі рішення Чишківської сільської ради 26.12.2005 року №193. Також до справи долучено окремі матеріали проекту відведення, виконаного СПД ОСОБА_4 , зокрема, з висновку про його погодження Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Львівській області від 20.06.2008 року №12/293 випливає складення такого проекту для відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,4506 га для обслуговування корівника на підставі рішення Чишківської сільської ради від 26.12.2005 року №194.

У матеріалах також наявні документи, що засвідчують оспорення Давидівською сільською радою факту підписання з її сторони договору оренди земельної ділянки від 15.03.2012 року з ОСОБА_1 . Зокрема, з цього приводу подана заява про вчинення злочину, зареєстроване кримінальне провадження, наявні свідчення досудового розслідування в його межах. Окрім того, у справі перебуває копія рішення Чишківської сільської ради 26.12.2005 року №193, яким засвідчено, що цим не вирішувалося питання про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Відтак, вважаючи, що рішеннями відповідача від 15.11.2019 року №3997-49/2019 і від 07.02.2020 року №4294-52/2020 будуть безпідставно порушуватимуться права позивачки, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду.

У зв`язку з чим, установивши необхідні дійсні обставини справи, суд, вирішуючи даний спір, керуючись принципом змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ураховуючи визначений законом обов`язок з доказування в такій категорії справи, постановляючи рішення виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 2 цієї ж статті, сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ч.ч. 3, 4 цієї ж статті, встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Частиною 1 ст. 99 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 Земельного кодексу України регламентовано загальний порядок встановлення земельних сервітутів.

Так, відповідно до цієї норми, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У зв`язку з чим, слід резюмувати, що передумовою встановлення земельного сервітуту є визначення суб`єктів таких правовідносин (у тому числі конкретно особи, на користь якої він встановлюється). З`ясування у чому полягає інтерес особи, на чию користь встановлюється сервітут, чому він вимагає саме й винятково користування чужою земельною ділянкою, чи немає можливості задовольнити такий інтерес у інший спосіб. При цьому, безумовно слід ураховувати й співмірність і баланс інтересів суб`єктів цих правовідносин, щоби не піддавати надмірному обтяженню права власника чи користувача земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Також необхідною є оцінка застосування сервітуту саме в той спосіб, який є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Сервітут крім того не повинен назагал нівелювати правомочності власника земельної ділянки стосовно неї, призводячи таким чином до неможливості їх здійснення стосовно об`єкта права.

У нашому випадку дійсно відсутні обов`язкові складові для встановлення сервітуту стосовно частини земельної ділянки площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135. Зокрема, не конкретизовано особи чи осіб, на користь яких такий сервітут встановлюється, не визначено інтересу, який він повинен забезпечити (чи це доступ до іншої ділянки, чи інший). Це, в свою чергу, не дозволяє верифікувати відповідність дій із встановлення сервітуту приписам ст. 401 Цивільного кодексу України, ст. 98 Земельного кодексу України. Немає змоги встановити й перевірити чи такий сервітут дійсно є єдиним способом задоволення інтересу заінтересованих осіб, чи він не є обтяжливим для власника ділянки, стосовно якої він встановлюється, чи дотримано засади пропорційності при врахуванні балансу інтересів учасників цих правовідносин.

Окрім того, суд також відзначає, що за нормою ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У нашому ж випадку відсутні свідчення того, що сервітут стосовно частини земельної ділянки площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135 для проїзду пожежної машини встановлений саме в такому порядку з цього приводу відсутні договір, вказівка закону, заповіт чи відповідне рішення суду.

Таким чином, суд у цьому контексті погоджується з аргументацією сторони позивачки в частині засад для встановлення земельного сервітуту.

У той же час, суд відзначає, що оспорювані ОСОБА_1 рішення Давидівської сільської ради за своєю суттю не є рішеннями про встановлення земельного сервітуту стосовно частини земельної ділянки площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135 для проїзду пожежної машини.

Як вбачається зі змісту таких рішень, орган місцевого самоврядування вирішив питання щодо дозволу на розроблення технічної документації зі землеустрою, надавши такий дозвіл виконавчому органу. При цьому, таке рішення самі по собі не тягнуть за собою виникнення земельного сервітуту й установлення його стосовно конкретної ділянки. Доречно зауважити, що відповідно до ст. 55-1 Закону України «Про землеустрій» № 858-IV від 22.05.2003 року, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає, зокрема, копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту. Тобто, для виникнення земельного сервітуту, крім рішення про надання дозволу на складання відповідної технічної документації, повинен існувати документ, який є підставою для його встановлення (відповідно до зазначених вище вимог ст. 100 Земельного кодексу України).

У нашому ж випадку такої підстави для встановлення земельного сервітуту стосовно частини земельної ділянки площею 0,4506 га з кадастровим номером :02:002:0135 для проїзду пожежної машини належних правових підстав не наведено й вони не є предметом оскарження в цій справі, позаяк, позивачка оскаржує лише рішення про надання дозволу на складання технічної документації зі землеустрою. Відтак, за своїм змістом ці рішення регулюють відмінні питання (ніж ті, які оспорює позивачка), позаяк, ними дозволено розробити документацію зі землеустрою, а не встановлено сервітут. При цьому, без огляду на наявність чи відсутність у позивачки прав на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0135, такі рішення самі по собі не порушують прав та інтересів ОСОБА_1 і вона не є учасником правовідносин, які ними породжені.

У зв`язку з чим, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

У цьому контексті суд також відзначає, що акти суб`єктів владних повноважень поділяються, зокрема, на нормативно-правові та індивідуальні.

Так, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Оспорювані рішення Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області від 15.11.2019 року №3997-49/2019 і від 07.02.2020 року №4294-52/2020 слід оцінювати власне як акт індивідуальної дії, позаяк, він володіє притаманними для цього ознаками. Таким чином, таке рішення як акт індивідуальної дії породжує публічно-правові відносини між обмеженим колом суб`єктів, до яких позивачка не відноситься, зокрема й із огляду на те, що цими рішеннями не встановлювався сервітут щодо ділянки, яка є у власності чи користуванні позивачки.

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивачка не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не засвідчують належної обґрунтованості вимог, з якими звернулася до суду позивачка.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Враховуючи норми статті 139 КАС України та те, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконними та скасування рішень відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.