Справа № 640/20241/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 640/20241/20

адміністративне провадження № К/9901/35090/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року (суддя: Вєкуа Н.Г.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (судді: Карпушова О.В., Губська Л.В., Епель О.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", в особі філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

Акціонерне товариство "Українська залізниця", в особі філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 30 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61948331.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пунктом 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», який набрав чинності 20 жовтня 2019 року встановлена пряма заборона вчиняти виконавчі дії, у тому числі й з виконання судових рішень, щодо стягнення грошових коштів з АТ «Українська залізниця».

З цих підстав позивач вважає, що всі виконавчі провадження, відкриті станом на 20 жовтня 2019 року, у тому числі й ВП № 61948331, в яких боржником є АТ «Українська залізниця», підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачам на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, позивач стверджує, що державним виконавцем не вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року № 904/2315/19, у зв`язку з виконанням якого з нього стягується виконавчий збір.

При цьому, позивач зазначає, що таке судове рішення ним, як боржником виконано добровільно, що, на його переконання, також свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього виконавчого збору.

З цих підстав АТ «Українська залізниця» вважає протиправною постанову державного виконавця від 30 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61948331.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року у задоволенні позову відмолено.

Рішення судів попередніх інстанції мотивовані тим, що у цій справі позивач оскаржує постанову державного виконавця від 30 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 15 січня 2020 року про стягнення з нього виконавчого збору, що є самостійним виконавчим документом, який позивачем не оскаржувався, у порядку, визначеному законодавством протиправним не визнавася, а є чинним та підлягає виконанню.

При цьому, з огляду на предмет спору в цій справі, судами було відхилено доводи позивача щодо протиправності винесення державним виконавцем безпосередньо постанови про стягнення з нього виконавчого збору.

Разом з тим, перевіряючи доводи позивача, суди також зазначили, що на спірні правовідносини не поширюються заборони, установлені Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

Позивач у касаційній скарзі вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Скаржник наполягає на безпідставності відкриття відповідачем виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з нього виконавчого збору та в обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що він добровільно виконав рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року у справі № 904/2315/19.

При цьому, скаржник вказує, що виконавчий збір є штрафною санкцією, яка може бути застосована до боржника лише в разі невиконання рішення суду в добровільному порядку.

Водночас, скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Крім того, на думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували при вирішенні цієї справи Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», яким заборонено звертати стягнення на грошові кошти АТ «Українська залізниця» та вчинення виконавчих дій за Законом України «Про виконавче провадження».

Також у своїй скарзі позивач, наводячи вказані доводи, посилається на ухвалу Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 160/12727/19, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою органу Державної виконавчої служби на рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими позов АТ «Українська залізниця» було задоволено саме на підставі вищевказаного Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Касаційне провадження за скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Вказує, що суди не врахували висновку у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2018 року у справі № 2540/3203/18.

Позиція інших учасників справи.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (судді-доповідача) Загороднюка А.Г., (суддів) Єресько Л.О., Соколова В.М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження на Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

Постановою Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 15 січня 2020 року ВП № 609706917 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року про стягнення з АТ Українська залізниця" в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ПАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" заборгованості в розмірі 87 514,67 грн.

30 квітня 2020 року на виконання постанови № 60970617 від 15 січня 2020 року, державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61948331 про стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави виконавчого збору у розмірі 8 751,47 грн.

Вважаючи постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП № 61948331 від 30 квітня 2020 року протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.

При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом спору в цій справі є безпосередньо постанова державного виконавця від 30 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61948331 щодо виконання постанови державного виконавця від 15 січня 2020 року ВП № 60970617 в частині стягнення з позивача виконавчого збору.

Отже, вказана постанова державного виконавця від 15 січня 2020 року ВП № 60970617 в частині стягнення з позивача виконавчого збору фактично є виконавчим документом, за яким відповідачем відкрито спірне виконавче провадження.

Разом з тим, такий виконавчий документ, а саме постанова державного виконавця від 15 січня 2020 року ВП № 60970617 в частині стягнення з позивача виконавчого збору, на час розгляду цієї справи в суді в порядку, визначеному чинним законодавством, протиправним не визнавался та не скасовувався, а тому підлягає виконанню.

Водночас, перевіряючи доводи касаційної скарги, зокрема в частині щодо протиправності стягнення відповідачем з позивача виконавчого збору, Верховний Суд звертає увагу на те, що статтею 341 КАС України регламентовано межі перегляду судом касаційної інстанції.

Частиною четвертою вказаної норми процесуального законодавства прямо передбачено, що в суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

З огляду на викладене, судова колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскаржувана позивачем в цій справі постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем у межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи скаржника про те, що він добровільно виконав наказ Господарського суду, за яким було розпочато виконавче провадження № 60970617, що на його переконання виключає підстави для стягнення з нього виконавчого збору, який є санкцією за невиконання судового рішення, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене.

Верховний Суд нагадує, що касаційна скарга у справі, у тому числі, подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Скаржник вказує на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2018 року у справі № 2540/3203/18.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаній справі Великою Палатою Верховного Суду розглядався інший предмет спору, ніж у цій справі № 640/20241/20, та мали місце інші обставини справи.

Так, по-перше, предметом судового розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18 була постанова державного виконавця безпосередньо про стягнення з боржника виконавчого збору, а не про відкриття виконавчого провадження за чинним виконавчим документом (постановою державного виконавця).

По-друге, у зазначеній справі № 2540/3203/18 спір виник внаслідок повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою без реального стягнення суми боргу, а в даній справі має місце виконання боржником (позивачем) наказу Господарського суду м. Києва в ході виконавчого провадження, майже через п`ять місяців після його відкриття, що стало підставою для закінчення відповідного ВП саме з підстав виконання боржником судового рішення.

Тому, у цьому випадку відсутні достатні правові підстави для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові у справі № 540/3203/18, на яку посилається скаржник, а обставини щодо фактів, які встановлені у вказаних справах, на які посилається позивач, не є преюдиційними обставинами для вирішення цієї справи по суті заявлених позовних вимог і є недоречними.

Таким чином, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у справі № 2540/3203/18 не є подібними.

Доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували при вирішенні цієї справи Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі - Закон № 145-ІХ), яким заборонено звертати стягнення на грошові кошти АТ «Українська залізниця» та вчинення виконавчих дій за Законом України «Про виконавче провадження», судова колегія відхиляє з огляду на наступне.

Системний аналіз пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття такого Закону, свідчить про їх спрямування на збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур.

Водночас, із зазначеного Закону, на який посилається скаржник, вбачається, що його положення щодо заборони вчинення виконавчих дій, передбачені пунктом 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень, слід застосовувати таким чином, що така заборона не поширюється на стягнення грошових коштів боржників у будь-яких правовідносинах, а також окремо на стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, які були ними укладені.

Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону №145-ІХ.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/12809/19, а також підтримана в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 640/8799/20.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі узгоджуються з вищенаведеної правовою позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду та практикою Верховного Суду.

Посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 160/12727/19, якою відмолено у відкритті касаційного провадження за скаргою органу Державної виконавчої служби на рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими позов АТ «Українська залізниця» було задоволено саме на підставі вищевказаного Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», судова колегія до уваги не приймає з підстав, наведених вище.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України обов`язковими до застосування є висновки Верховного Суду, викладені у постановах, а не в ухвалах.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Придніпровська залізниця" АТ "Укрзалізниця" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

судді Л.О.Єресько

В.М. Соколов