Справа № 420/2114/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/2114/21
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі головуючої судді: Шевчук О.А.

суддів: Бойка А.В. , Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державного агенства рибного господарства у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2021р., ухвалене в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державного агенства рибного господарства у Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2021 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила зобов`язати управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області розрахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 31.12.2020 по 22.01.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року.

Позовні вимоги обгрунтиовано тим, що наказом №306-о від 30 грудня 2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » її звільнено з посади головного спеціаліста сектору юридичної роботи Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області 31.12.2020. В вищевказаному Наказі №306-о від 30 грудня 2020 зазначено які суми при звільненні повинні були виплатити позивачці. Крім того, 24.12.2020 позивачкою було подано до управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області додаткову заяву про виплату грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік тривалістю 10 календарних днів згідно ст. 19 та ст. 24 Закону України «Про відпустки». В довідці №3-7-16/3190-20 від 30.12.2020 управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області вказало, що при звільненні ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за 1 календарний день щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 20.12.2020 р. по 31.12.2020 р. та 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2020 рік. Однак, кошти позивач отримала лише 22.01.2021р. Тобто, управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області прострочило виплату коштів на 22 дні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову по справі, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що невчасно виплаченою була лише сума компенсації за 1 день щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 20.12.2020 по 31.12.2020 та за 10 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки, тобто 3412 грн., а все інше грошове забезпечення було виплачене вчасно. На думку апелянта, виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки має бути стягнення на її користь 2257 гривень (22,7% від 9944 грн.), як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При звільненні позивачці не виплачені всі суми, що належать їй від Управління в день звільнення, оскільки об`єктивні причини унеможливили здійснення таких виплат, а саме: побажання позивачки звільнити її в останній день року 31.12.2020; відсутність залишку КЕКВ 2111 «заробітна плата» на рахунках Управління.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що позивачу на підставі ст.. 117 КЗпП України, має бути виплачений середній заробіток за час затримки повного розрахунку. З огляду на зазначене, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки №3-7-16/3190-20 від 30.12.2020 управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області ОСОБА_1 , з 20.12.2019 по 31.12.2020 працювала в Управлінні Державного агентства рибного господарства у Одеській області.

24.12.2020 ОСОБА_1 написано заяву на звільнення з Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області у зв`язку з переведенням до Південного міжрегіонального Головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів па державному кордоні 31 грудня 2020 року.

Наказом №306-о від 30 грудня 2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнена з посади головного спеціаліста сектору юридичної роботи Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області 31.12.2020.

24.12.2020 ОСОБА_1 звернулась до Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області додаткову з заявою про виплату грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік тривалістю 10 календарних днів згідно ст. 19 та ст. 24 Закону України «Про відпустки».

В довідці №3-7-16/3190-20 від 30.12.2020 Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області вказало, що при звільненні ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за 1 календарний день щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 20.12.2020 но 31.12.2020 та 10 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2020 рік.

Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем здійснено 22.01.2021р.

Позивач звернувся до суду оскільки середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 31.12.2020р. по 22.01.2021р. позивачу не виплачено.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області щодо не виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 31.12.2020р. по 22.01.2021р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, а також,що вимога про зобов`язання Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області розрахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 31.12.2020 по 22.01.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмірпростроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, іншіобставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивака Наказом №306-о від 30 грудня 2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 1 звільнена з посади головного спеціаліста сектору юридичної роботи Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області 31.12.2020.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 22.01.2021р..

Отже, період затримки остаточного розрахунку з позивачем при її звільненні охоплюється 31.12.2020р. по 22.01.2021р., що становить 22 календарних дні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наведених обставин, позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, має бути виплачений середній заробіток за час затримки повного розрахунку.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, також вірним є висновок суду першої інстанції, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позички слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність апелянта.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління Державного агенства рибного господарства у Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шевчук О.А.
Судді Бойко А.В. Федусик А.Г.