Справа № 640/18415/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Київ № 640/18415/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо порушення передбаченого законодавством строку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63369081 від 22.10.2020 року;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про відкриття виконавчого провадження № 63369081 від 22.10.2020 року;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн. по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що про відкриті виконавчі провадження № 62676187 та №63369081 позивачу не повідомлено у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, у позивача, як боржника у вказаних виконавчих провадженнях, не було наміру створювати перешкоди для виконання рішення суду про вселення стягувача, а тому, фактичне стягнення за виконавчим листом не відбулося.

Позивач вважає, що з аналізу поняття «виконавчий збір», підстави для його нарахування та стягнення з боржника у виконавчому провадженні №62676187 відсутні.

Крім того, позивач звертає увагу суду, що постанова про стягнення виконавчого збору мала б бути винесена одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження №62676187, разом з тим, винесена після його закінчення, що є порушенням термінів прийняття рішення виконавця.

Зокрема, представником позивача подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання, призначене на 12.08.2021 року.

Через канцелярію суду відповідачем подано копії матеріалів виконавчих проваджень № 63369081 та № 62676187. Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

У судове засідання 12.08.2021 року прибули представники сторін.

Судом поставлено на вирішення питання дотримання строку звернення до суду позивачем в частині заявлення позовних вимог про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн. по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року; скасування постанови старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року.

З огляду на те, що примірник відзиву та матеріалів виконавчого провадження отримано представником позивача, судом встановлено учасникам справи додатковий строк до 30.08.2021 року для подання доказів, зокрема, в частині обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем в частині позовних вимог; судове засідання відкладено на 01.09.2021 року.

Через канцелярію суду 31.08.2021 року представником позивача подано клопотання про відкладення судового розгляду справи.

У судове засідання 01.09.2021 року сторони не прибули, з огляду на що, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом задоволено клопотання представника позивача та відкладено судове засідання на 15.09.2021 року.

У судове засідання 15.09.2021 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання відповідачем участь уповноваженого представника не забезпечено.

Судом поставлено на вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог.

Відповідно до статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

В межах цього питання представник позивача в судовому засіданні просить долучити пакет документів, які, на переконання останнього, підтверджують факт ненадіслання відповідачем поштового відправлення із постановою про відкриття виконавчого провадження № 62676187 на адресу позивача за трек-номером 601.

Вирішуючи питання долучення вказаних доказів до матеріалів справи, суд дійшов наступних висновків.

Протокольною ухвалою суду від 12.08.2021 року встановлено представнику позивача та позивачу строк до 30.08.2021 року для надання додаткових доказів зокрема з питання пропущення позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог.

Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено відсутність жодних долучених доказів представником позивача як у встановлений протокольною ухвалою суду строк, так і після його спливу включно до початку судового засідання 15.09.2021 року, окрім клопотання про відкладення судового засіданні, призначеного на 01.09.2021 року.

Крім того, суд зауважує, що частинами першою, другою, п`ятою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

В свою чергу, з матеріалів справи судом встановлено відсутність поданої представником позивача заяви / клопотання про продовження пропущеного строку, встановленого протокольною ухвалою суду від 12.08.2021 року, на подання доказів.

Зокрема, у судовому засіданні 15.09.2021 року представником позивача клопотання в порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України також не заявлено, поважності причин пропуску строку подання доказів не зазначено.

Враховуючи викладене, в порядку частини другої статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку усне клопотання представника позивача про долучення додаткових доказів у судовому засіданні 15.09.2021 року залишити без розгляду.

Заслухавши вступне слово представника позивача, обґрунтування останнього в частині наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду позивача в частині позовних вимог, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд видалився до нарадчої кімнати для прийняття судового рішення.

У судове засідання 15.09.2021 року для заслуховування повного судового рішення сторони не прибули, з огляду на що, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини четвертої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині позовних вимог про визнання протиправними дій старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн. по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року; скасування постанови старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676187 від 20.10.2020 року залишено без розгляду.

Вирішуючи питання дотримання процесуального строку звернення до суду в частині позовних вимог, заявлених в межах виконавчого провадження №63369081, суд зазначає наступне.

Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження у справа з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Пунктом 1 частини другої статі 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною четвертою статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Заяву про поновлення строку звернення до суду обґрунтовано тим, що оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676287 від 20.10.2020 року, а також постанову про відкриття виконавчого провадження № 63369081 від 22.10.2020 року, отримано позивачем ОСОБА_1 фактично 16.06.2021 року після ознайомлення (фотокопіювання) із матеріалами виконавчих проваджень, а тому десятиденний строк на оскарження позивачем є таким, що пропущений з поважних причин, оскільки оскаржувані рішення державного виконавця не надсилались (не вручались) боржнику, що є, на переконання представника позивача, поважною причиною для поновлення строку.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 1404) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Так, предметом справи №640/18415/21 є оскарження постанови державного виконавця від 20.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63369081, та бездіяльність державного виконавця з її надіслання із порушенням передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» строку.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №63369081, жодного доказу направлення та отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, яку мало б бути відправлено державним виконавцем рекомендованим повідомленням, матеріали виконавчого провадження №63369081 не містять.

Відповідачем не надано доказів, на кшталт, списку згрупованих поштових відправлень, або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які б спростовували встановлене судом.

На переконання суду, встановлені обставини свідчать про необізнаність боржника щодо існування виконавчого провадження №63369081 з незалежних від нього причин, що відповідачем не спростовано, а матеріалами виконавчого провадження №63369081, наданими виконавцем, не спростовано.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанова від 20.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63369081 та бездіяльність відповідача щодо її направлення.

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернулася лише 28.06.2021 року.

Отже, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №640/18415/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

05.06.2020 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №759/4245/15-ц про вселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягувачем визначено ОСОБА_2 , Боржником - ОСОБА_1 .

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - до 15.09.2020 року.

За заявою Стягувача про примусове виконання рішення суду від 28.07.2020 року, постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 29.07.2020 року відкрито виконавче провадження №62676187.

Згідно з Актом державного виконавця від 20.10.2020 року, складеного об 11:00 год. за участю понятих та ДОП Святошинського УП ГУ НП у місті Києві, залученого постановою державного виконавця від 07.10.2020 року, вселено ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_2 . Відповідно до змісту Акта, Боржник від підпису останнього відмовилася.

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 20.10.2020 року закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору, визначено, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 10 000, 00 грн., який розраховано відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувачем за постановою визначено Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Боржником - Петренко Тетяну Володимирівну.

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 22.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63369081 з виконання постанови від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №62676187 докази направлення якої позивачу відсутні.

Вважаючи цю постанову та бездіяльність відповідача з її не направлення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктами 5 та 7 частини першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до частин першої, третьої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є Боржником у виконавчому провадженні №62676187, рішення суду, в якому виконано, згідно Акта державного виконавця, 20.10.2020 року, тобто, після відкриття виконавчого провадження №62676187 постановою державного виконавця від 29.07.2020 року.

Отже, закінчення виконавчого провадження №62676187 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404, в даному випадку, передбачувало стягнення виконавчого збору з Боржника.

Так, постановою державного виконавця від 22.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63369081 з виконання постанови від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні №62676187.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404 постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є виконавчими документами.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону №1404 виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Долучена відповідачем копія оскаржуваної постанови від 22.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63369081 відповідає вимогам Закону №1404, встановленим для виконавчого документа, з огляду на що, не підлягає скасуванню, оскільки не є протиправною по своїй суті.

Щодо доводів позивача та його представника про порушення термінів винесення постанови про стягнення виконавчого збору, тобто її винесення після закінчення виконавчого провадження №62676187, суд зазначає.

Згідно з абзацами 1-4 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2021 року за №489/20802 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

З аналізу вищенаведених положень законодавства України, висновується, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору відбувається одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, або після/одночасно із винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, з урахуванням підстави його закінчення.

Отже, Законом №1404 передбачено стягнення виконавчого збору або на стадії відкриття виконавчого провадження, або на стадії його закінчення.

Щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження та порушення строків такого направлення державним виконавцем, суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом 3 частини п`ятої статті 13 Закону №1404 порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Отже, не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження не може вважатися самостійною підставою для скасування такої постанови, враховуючи, що судом встановлено відповідність постанови від 22.10.2020 року №63369081 вимогам Закону №1404 за її змістом та формою.

В свою чергу, задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, яка виявилася у порушенні передбаченого законодавством строку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63369081 від 22.10.2020 року в даному випадку не забезпечать ефективного захисту позивача від зазначеної бездіяльністі, оскільки, відповідно до матеріалів справи 16.06.2021 року під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження позивачем таку постанову отримано, а судом, в свою чергу, з цієї підстави поновлено строк на звернення до адміністративного суду, та позов в цій частині вимог розглянуто по суті.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 2-7377/10.

Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції").

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі "Глоба проти України" відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, відповідачем доведено правомірність винесеної постанови, проте встановлена судом бездіяльність відповідача щодо не направлення цієї постанови позивачу не відновить порушеного права позивача.

Згідно зі змістом частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного останнім.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та, як наслідок, розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач : ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 );

Відповідач: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) (, адреса: 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9).

Повне рішення складено 15.09.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна