Справа № 620/4211/21
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4211/21 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 26.03.2021 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 з 19.01.2021 пенсію за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» з 26.11.1985 по 03.02.1994 р.р. в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, та у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:

визнано протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 26.03.2021 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 з 19.01.2021 пенсію за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» з 26.11.1985 по 03.02.1994 р.р. в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, та у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що пільги, передбачені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», в тому числі зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються на працівників, що працювали вахтовим методом.

Тому, апелянт вважає, що правові підстави для зарахувавання до страхового стажу періоди роботи в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» з 26.11.1985 по 03.02.1994 р.р. в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців відсутні.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012, то апелянт вказує, що частина спірного періоду не підлягає врахуванню у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків.

06 вересня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 за підписом адвоката Зарічної Л.А., в якому представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 60 років, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідачем прийнято рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком з посиланням на обставину відсутності у позивача необхідного страхового стажу - не менше 28 років. До такого висновку орган пенсійного фонду прийшов після проведення перевірки документів, долучених позивачем на підтвердження його страхового стажу, відповідно до яких страховий стаж останнього, на момент звернення із заявою про призначення пенсії, відповідно до обрахунку органу Пенсійного фонду України, складає лише 24 роки 7 місяців 1 день.

Вважаючи відмову в призначенні пенсії за віком протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Зазначені обставини, ну думку суду першої інстанції, свідчать про наявність достатніх та необхідних правових підстав для зарахування періодів роботи позивача в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» у період з 26.11.1985 по 03.02.1994 роки до трудового стажу із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців та у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № .1058-ГУ (далі - Закон № 1058-ІV).

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону № 1058- IV.

Так, згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 1058-ГУ особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 28 років на період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Отже, починаючи з 01 січня 2021 року ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком, після досягнення 60 років та за наявності страхового стажу не менше 28 років.

З наявної в матеріалах справи копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком від 01 березня 2021 року досяг віку 60 років.

Спірним питанням в межах даних правовідносин є наявність чи відсутніть у позивача страхового стажу не менше 28 років.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, відповідач посилався на відсутність у позивача необхідного страхового стажу. До такого висновку орган пенсійного фонду дійшов після проведення перевірки документів, долучених позивачем на підтвердження його страхового стажу, відповідно до яких страховий стаж останнього, на момент звернення із заявою про призначення пенсії, відповідно до обрахунку органу Пенсійного фонду України, складає лише 24 роки 7 місяців 1 день.

Зокрема, спірними в межах даної справи є два періоди:

1) робота позивача в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» у період з 26.11.1985 по 03.02.1994 роки та можливість обрахунку відповідного періоду із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців;

2) робота позивача у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012.

Щодо роботи позивача у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012 в контексті доводів апелянта про те, що частина спірного періоду не підлягає врахуванню у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За змістом статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до трудового договору № СМУ0000463 від 16 дистопада 2011 року, оригінал якого було надано відповідача, ОСОБА_1 працював у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» на посаді електрозварювальника у період з 17.11.2011 по 26.09.2012 року, що фактично не заперечується відповідачем.

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

В даному випадку, фактично внаслідок невиконання ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів його роботи на такому підприємстві, що спростовує відповідні доводи апелянта.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17 липня 2019 року у справі №144/669/17 та від 20 ерезня 2019 року у справі № 688/947/17.

Таким чином, період роботи позивача у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» на посаді електрозварювальника з 17.11.2011 по 26.09.2012 року підлягає зарахуванню пенсійним органом.

В той же час, щодо наявності правових підстав для обчислення періоду роботи позивача в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» з 26.11.1985 по 03.02.1994 роки із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» Ямало-Немецький автономний округ Тюменської області відноситься до районів Крайньої Півночі, а Ханти-Мансійський округ Тюменської області - до місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі.

За правилами абзаців першого та другого пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року № 1908-VІІ «Про розширення пільг на осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і у місцевостях, що прирівнюються до районів Крайньої Півночі».

Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій таких пільг: виплату надбавок до заробітної плати, надання додаткових відпусток, можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки, виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) у разі тимчасової втрати працездатності (статті 1-4).

Статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» встановлено надання додаткових пільг, зокрема, зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності працівникам, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

Аналогічні умови щодо застосування пільг, передбачених статтею 5 Указу від 10 лютого 1960 року, передбачені й Інструкцією про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженою постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року № 530/П-28.

Абзацом першим пункту 5.9 Положення про вахтовий метод організації робіт, затвердженого постановою Державного комітету Союзу РСР з праці і соціальних питань, Президії ВЦРПС та Міністерства охорони здоров`я Союзу РСР від 31 грудня 1987 року № 794/33-82, встановлено, що працівникам підприємств та організацій, які виїжджають для виконання робіт вахтовим методом у райони Крайньої Півночі або в прирівняні до них місцевості з інших районів держави, надаються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених статтями 1 та 2 Указу від 26 вересня 1967 року.

Як вбачається із записів у трудовій книжці, ОСОБА_1 , перебуваючи в трудових відносинах з Сутормінським управлінням бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» на посаді комплектувальника, працював вахтово-експедиційним методом на території Ямало-Ненецкого Автономного округу Тюменської області, що відноситься до району Крайньої Півночі.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що пільги, передбачені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», в тому числі зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються на працівників, що працювали вахтовим методом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», а додаткові пільги, передбачені статтею 5 зазначеного Указу, зокрема зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була неодноразово висловлена як Верховним Судом України у постановах від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-3324а15 та від 13 квітня 2016 року у справі № 344/9046/15-а, так і підтримана Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 338/1152/14-а, від 17 чернвя 2021 року у справі № 352/200/16-а.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

Судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи та вказано, що основним документом, що підтверджує факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, однак, в межах даних правовідносин сам факт підтвердження роботи позивача в районі Крайньої Півночі не є спірним питанням та не заперечується відповідачем.

В той же час, в межах спірних правовідносин, слід було з`ясувати наявність правових підстав для обчислення періодів роботи позивача в районі Крайньої Півночі саме у пільговому обрахунку (один рік за один рік і шість місяців), що не було досліджено судом першої інстанції та призвело до передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача страхового стажу не менше 28 років та наявність правових підстав для зобов`язання призначити ОСОБА_1 з 19.01.2021 пенсію за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: в Сутормінському управлінні бурових робіт №1 Виробничого об`єднання «Ноябрьскнефтегаз» з 26.11.1985 по 03.02.1994 р.р. в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців.

Незважаючи на правомірність доводів позивача в частині необхідності зарахування до страхового стажу періоду роботи у ЗАТ «Північне монтажне управління Сєвзапенергомонтаж» з 17.11.2011 по 26.09.2012, зарахування останніх не зумовлює виникнення у позивача права на призначення пенсії за віком у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу (28 років).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року - задовольнити повністю.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна