Справа № 640/24295/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі головуючого судді Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якому просить суд:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу від 13.03.2018 №Ф-;

визнати протиправним та скасувати в частині нарахування штрафних санкцій податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 № у розмірі 1191,47 грн.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 № у розмірі 582,50 грн.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 № у розмірі 1 грн.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 № у розмірі 132 385,95 грн.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу як таких, що прийнято на підставі помилкових висновків акту перевірки щодо порушення позивачем вимог пунктів 1, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Рішенням Окружного адміністративного суду України від 23 березня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 13 березня 2018 року №, від 13 березня 2018 року №, від 13 березня 2018 року №; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Головне управління Державної податкової служби у Київській області із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким скасувати рішення в частині задоволення позову.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 28.11.2017, за результатами якої складено акт від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ НОМЕР_1 .

Документальною позаплановою невиїзною перевіркою встановлено порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог:

пункту 49.1, пункту 49.2 статті 49, пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України в частині несвоєчасного подання декларації платника єдиного податку за 2016 рік;

пункту 49.1, пункту 49.2 статті 49, пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України в частині неподання річної декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік;

статті 44, підпункту «а», пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України в частині відсутності Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність;

пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за 2016 рік на загальну суму 26477,19 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 4765,89 грн.;

пунктів 1, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;

пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637;

пунктів 2 частини першої статті 7, частини п`ятої статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 06.05.2016 по 01.10.2016 на загальну суму 26477,19 грн., що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22% в сумі 5824,97 грн.;

пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 06.05.2016 по 01.10.2016 на суму 26477,19 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 397,16 грн.

На підставі акту перевірки від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ НОМЕР_1 Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято, зокрема:

податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким у зв`язку з порушенням пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України позивачеві нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4765,89 грн. та штрафних санкцій у розмірі 1191,47 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким у зв`язку з порушенням пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 52954,38 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким у зв`язку з порушенням пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 1 грн.

податкове повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким у зв`язку з порушенням пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637, до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 132 385,95 грн.

Також відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу від 13.03.2018 №Ф-, якою від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 5824,97 грн.

Вказуючи на протиправність зазначених податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вказане рішення оскаржувалось лише в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 11914,47 грн., при цьому сума основного зобов`язання, як і наявність факту порушення податкового законодавства, позивачем не оспорювались.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 13.03.2018 №Ф-, суд першої інстанції виходив з її правомірності, як такої, що сформовано контролюючим органом на реалізацію наданих законом повноважень та за наявності передбачених законом підстав.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, суд першої інстанції виходив з помилковості висновків податкового органу щодо порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР), оскільки положення вказаної статті не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість. Також судом вказано на помилкове посилання відповідача у тексті зазначеного повідомлення-рішення в якості підстави для застосування штрафних санкцій на положення пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, оскільки відповідальність за порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР встановлена статтею 20 вказаного Закону.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не доведено факту не проведення розрахункових операцій на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, суд першої інстанції виходив з недоведеності з боку відповідача належними та допустимими доказами факту неоприбуткування готівки позивачем.

Апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у Київській області мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо перебування позивача на спрощеній системі оподаткування у період, в який встановлено порушення пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, а також необґрунтованістю позиції щодо недоведення контролюючим органом інших фактів порушень вимог податкового законодавства.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналізуючи доводи органу податкової служби щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за вчинення порушення, передбаченого пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Статтею 20 Закону №265/95-ВР встановлено, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які перебували на загальній системі оподаткування, при продажі товарів у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зобов`язані вести облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації. Недотримання вказаного обов`язку має наслідком застосування фінансової санкції у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів за цінами реалізації.

Актом перевірки від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ НОМЕР_1 встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у період з 06.05.2016 по 01.10.2016 перебував на загальній системі оподаткування.

Перевіркою також встановлено, що у період з 06.05.2016 по 01.10.2016 позивачем здійснювались розрахунки за надані послуги (реалізований товар) в безготівковій формі через відкриті рахунки в установі банку по операціям торгівельного еквайрингу за допомогою POS-терміналу на підставі договору від 06.06.2016 №6157386.

Загальна сума проведених розрахунків складає 26 477,19 грн., на підтвердження чого контролюючим органом надано банківські виписки за вказаний період, які містяться в матеріалах справи.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду вказує на помилковість позиції суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 № з мотивів перебування позивача на спрощеній системі оподаткування як таких, що спростовуються матеріалами справи.

Аналізуючи доводи податкового органу щодо наявності факту порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР з мотивів ненадання Книги обліку доходів і витрат, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Державною податковою адміністрацією України листом від 14.07.2003 №10974/7/23-2117 роз`яснено, що законодавством не передбачений порядок обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, тому оприбуткування товарів здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку в Україні.

Правові ж засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно до статті 9 якого підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом державної податкової служби.

Форма книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок її ведення, затверджені наказом ДПА України від 16.09.2013 № 481, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218.

Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Таким чином, законодавство покладає на фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, обов`язок з ведення Книги обліку доходів і витрат, що полягає у здійсненні записів щодо реалізованих товарів за підсумками робочого дня, а також зі зберігання первинних документів щодо походження товару.

Зазначена позиція суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10.11.2020 у справі №814/2923/16.

Відповідно до пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Згідно з актом перевірки від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ податковим органом встановлено отримання позивачем доходу за період з 06.05.2016 по 01.10.2016 у сумі 26 477,19 грн., що підтверджується банківськими виписками, які містяться у матеріалах справи.

Також зазначено, що до перевірки не було надано книгу обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність. Фактично, зазначена книга обліку доходів і витрат була зареєстрована в Ірпінському відділенні Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області №Б-1//3598 від 07.09.2016, але не була отримана позивачем.

Будь-яких інших документів первинного бухгалтерського обліку, які б підтверджували факт ведення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обліку товарних запасів, що були ним реалізовані, контролюючому органу не надано.

Розмір застосованих фінансових санкцій за порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР відповідає розміру, встановленому статтею 20 цього Закону.

За вказаних обставин, враховуючи те, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, при продажі товарів у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зобов`язані вести облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, колегія суддів погоджується із доводами заявника апеляційної скарги щодо правомірності застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 52 954,38 грн. за порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, які не обліковані в Книзі доходів та витрат на суму 26 477,19 грн.

Зазначена позиція суду апеляційної інстанції також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.03.2020 у справі №808/2540/16.

Так само, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування зазначеного податкового повідомлення-рішення з мотивів помилкового посилання у його тексті в якості підстави застосування штрафних санкцій на положення пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, замість положень статті 20 вказаного Закону.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16, окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. При розгляді податкових спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вказує на помилковість позиції суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 № та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення пункту 1 статті 3 Закону №265/95-ВР, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 1 статті 3 Закону №265/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно з пунктом 1 статті 17 Закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання, до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), застосовуються фінансові санкції у розмірі 1 гривня, якщо порушення вчинено вперше.

Згідно з актом перевірки від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ НОМЕР_1 податковим органом встановлено отримання позивачем доходу за період з 06.05.2016 по 01.10.2016 у сумі 26 477,19 грн., що підтверджується банківськими виписками, які наявні в матеріалах справи.

Актом перевірки також зафіксовано, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за період, що перевірявся, не використовував та не реєстрував реєстратор розрахункових операцій.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із позицією відповідача щодо обґрунтованості висновків акту перевірки в частині порушення позивачем вимог пункту 1 статті 3 Закону №265/95-ВР.

Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності з боку відповідача факту непроведення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 розрахункових операцій на суму 26 477,19 грн. через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій спростовуються матеріалами справи, а саме: банківськими виписками, які підтверджують рух коштів в безготівковій формі через відкриті рахунки в установі банку по операціям торгівельного еквайрингу за допомогою POS-терміналу на суму 26 477,19 грн. та відсутністю зареєстрованого у встановленому порядку реєстратора розрахункових операцій.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 №, яким у зв`язку з порушенням пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637 (далі - Положення №637), до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 132 385,95 грн., колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2.6 Положення №637, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Абзацом четвертим пункту 1.2 Положення №637 встановлено, що готівка (готівкові кошти) - це грошові знаки національної валюти України - банкноти і монети, у тому числі розмінні, обігові, пам`ятні монети, які є дійсними платіжними засобами.

Оприбуткування готівки - це проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій (абзац 24 пункту 1.2 Положення №637).

Абзацом третім статті 1 Указу Президента «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 №436/95, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Згідно з актом перевірки від 11.12.2017 №979/10-36-13-09/ НОМЕР_1 позиція контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог пункту 2.6 Положення №637 ґрунтується виключно на факті здійснення позивачем у період з 06.05.2016 по 01.10.2016 розрахунків в безготівковій формі через відкриті рахунки в установі банку по операціям торгівельного еквайрингу за допомогою POS-терміналу на суму 26 477,19 грн.

У той же час, здійснення позивачем розрахунків на вказану суму саме у безготівковій формі спростовує доводи податкового органу щодо необхідності оприбуткування готівки. Так, безготівковий розрахунок виключає можливість використання банкнот, монет, обігових, пам`ятних монет, тобто готівки як такої.

Інших доказів на підтвердження отримання позивачем готівки на суму 26 477,19 грн. та, відповідно, її неоприбуткування, відповідачем в межах спірних правовідносин не надано.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 № та, відповідно, наявності підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою наведеної статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої вказаної статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1929,42 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 05.12.2019 №5126767 із розрахунку 1% ціни позову.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову лише в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення на суму 132 385,95 грн.; в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.03.2018 № та від 13.03.2018 № колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення; рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову судом апеляційної інстанції, виходячи з меж апеляційного перегляду, не переглядалось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат та стягненню з відповідача 1323,87 грн. судового збору (за подання позовної заяви в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.03.2018 № на суму 132385,95 грн.), тобто пропорційно до частини позовних вимог, які задоволено.

Керуючись ст.ст. 139, 143, 241, 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Київській області від 13.03.2018 № та від 13.03.2018 № - скасувати та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позову у цій частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області на користь ОСОБА_1 підлягають витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1 323,87 грн. (одна тисяча триста двадцять три гривні вісімдесят сім копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків