Справа № 160/9996/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2021 року Справа № 160/9996/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
22 червня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпровської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення, у якому позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Дніпровської митниці Держмитслужби - №UA110150/2020/000196/1 від 24.12.2020 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» до до Дніпровської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
На виконананя ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року позивачем усунено недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Цією ж ухвалою запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа є справою незначної складності та згідно з ст. ст. 257, 262 Кодексу адміністративного України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС Україна) за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року від Дніпровської митниці Держмитслужби на адресу суду від 03.08.2021 року надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві зазначено, що 24.12.2021 року позивач звернувся до Дніпровської митниці Держмитслужби з метою здійснення митного оформлення. Митна вартість товару заявлена позивачем за ціною договору (основний метод) відповідно до ст. 58 МК України. За результатами перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, з урахуванням положень ст. 337 МК України, встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, містять розбіжності та не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості (п.3 ст.53 МК України), а саме: -оцінювана партія товару сформована відповідно до специфікації від 01.12.2020 року №8, яка не підписана стороною угоди-уповноваженим представником покупця;
-декларанту запропоновано у разі здійснення передплати надати банківські платіжні документи;
-проведений декларантом розрахунок митної вартості не відповідає відомостям наданих документів щодо транспортної складової митної вартості;
-не можливо підтвердити заявленого виробника товару, оскільки відсутні у наданих товаросупровідних документах відомості про виробника товару, відсутні сертифікати якості; -у митній декларації країни відправлення, номер інвойсу не відповідає наданому до митного оформлення за ЕМД від 24.12.2020 року №№UA110150/2020/021337;
-у наданому пакувальному листі відсутні будь-які відмітки уповноваженого предстаника продавця (підпис, печатка), а також ідентифікація із оцінюваною партією товару назва продавця/покупця, реквізити контракту, специфікації, інвойсу, номеру транспортного документу, транспортного засобу і тп.;
-у сертифікаті походження, номер та дату інвойсу не можливо ідентифікувати із реквізитами інвойсу, що наданий до митного оформлення.
Таким чином, рішення про коригування митної вартості товарів прийнято митницею відповідно до норм чинного законодавства, а підстави для задоволення позову відсутні.
16.08.2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача заперечував.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» є покупцем товару, а саме тканини, на підставі зовнішньоекономічного контракту № APR 160720 від 16.07.2020 року, укладеного з компанією «HARPUT TEKSTIL SAN. VE. TIC. A.S.», Turkey (м. Бурса, Туреччина).
Згідно п.1 контракту Продавець продає, а Покупець купує товар на умовах зазначених в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного контракту.
Відповідно до п. 2. контракту: загальна вартість контракту складає 1 000 000,00 (один мільйон) USD.
Відповідно до п. 3 контракту: умови оплати зазначаються у специфікаціях. Платіж покупця здійснюється в USD шляхом банківського переводу на рахунок продавця.
Між продавцем та покупцем було підписано специфікацію №8 від 01.12.2020 року до зовнішньоекономічного контракту № APR 160720 від 16.07.2020 року, якою погоджено кількість, ціну та асортимент товару.
Також, у вказаній специфікації було визначено, що товар доставляється на умовах FСА Bursa (Turkey). Умовою оплати було визначено: 30 днів відстрочки платежу від дати відправки продавцем.
24.12.2020 року декларантом до митного контролю та митного оформлення було надіслано засобами електронного зв`язку згідно ст. 257 МКУ митну декларацію №UA110150/2020/021337.
За результатом проведеної митної оцінки митним органом прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA110150/2020/000196/1 від 24.12.2020 року, згідно з яким митним органом відкоригована задекларована митна вартість товару, коригування здійснене із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості 2-ґ резервний метод, згідно з положеннями ст. 64 МК України:
За наслідком прийняття рішення про коригування митної вартості товарів відповідачем відмовлено у прийнятті вказаних митних декларацій шляхом оформлення картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд керувався нормами права та релевантним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Згідно зі ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Cтаттями 49, 50 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Система визначення митної вартості товарів ґрунтується на загальних принципах митної оцінки, прийнятих у міжнародній практиці. Міжнародно-правовим стандартом, на який зорієнтоване українське митне законодавство, є угоди по застосуванню статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (далі - ГААТ).
Відповідно до частиною другою статті VII ГААТ оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.
Згідно з ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 53 Митного кодексу України, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок - фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Згідно з ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листа) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Відповідач, перевіривши надані декларантом документи, встановив, що останні містять розбіжності.
Як вбачається з оскаржуваного рішення відповідача та з відзиву на позовну заяву, останній обґрунтував тим, що за результатами перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, з урахуванням положень статті 337 МК України, встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, містять розбіжності та не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості.
До документів, які підтверджують транспортні витрати згідно з вимогами наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 року №599 Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення можуть належати: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів.
Суд звертає увагу, що у Наказі № 599 законодавець не визначає імперативний перелік документів якими б підтверджувались би витрати на транспортування, а лише дає альтернативні варіанти.
Декларантом було подано договір про надання транспортно-експедиторських послуг № 030420 від 03.04.2020 року, заявку на перевезення вантажу №03/12 від 03.12.2020 року, рахунок-фактуру №369 від 16.12.2020 року, акт №369 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 24.12.2020 року, платіжне доручення №2429 від 15.01.2021 року на сумму 66 624,00 грн., що, на думку суду, у своїй сукупності є достатнім для підтвердження вартості витрат на транспортування.
У рахунку на оплату №369 від 16.12.2020 року наявні відомості про вартість перевезення за межами кордону України, що було заявлено у митний декларації, а саме: 40 252,00 грн., а також експедиторські витрати 300,00 грн. Необхідно зазначити, що сторони домовились про експедиторську винагороду тільки по території України, що вбачається з рахунку №369 від 16.12.2020 року, довідки та акту здачі-прийняття робіт №369 від 24.12.2020 року. Розмір експедиторської винагороди та її зміст визначається сторонами добровільно на підставі їх обопільного волевиявлення.
Суд відхиляє даний аргумент відповідача, оскільки вимога щодо надання інших документів, без достатніх підстав, виходить за межі повноважень відповідача, яким не було зазначено жодної об`єктивної причини, яка б обґрунтовувала нагальну необхідність для отримання інших додаткових документів, не передбачених МК України та не обов`язкових відповідно до Наказу № 599.
Таким чином, вказана обставина не може слугувати підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товарів.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.02.2020 року по справі № 804/3359/15.
Щодо доводів відповідача стосовно того, що умовами договору про надання транспортно-експедиційних послуг №030420 передбачено, що розмір вартості транспортування, а також порядок проведення розрахунків фіксуються у заявці. Заявка до митного оформлення не надавалась, суд зазначає наступне.
Подача до митного оформлення заявки на перевезення не передбачена вимогами ст. 53 МК України та Наказу № 599, та лише опосередковано підтверджує вартість транспортування товару.
Документом, що фіксує кінцеву вартість перевозки вантажу є рахунок-фактура, який виставляється із врахуванням всіх факторів (в тому числі просто, штрафних санкцій, тощо).
Інші умови (окрім ціни) які визначені у заявці на вартість транспортування впливу не мають, а отже відсутність або певні розбіжності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.
Таким чином, суд вважає, що вказана обставина не може слугувати підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товарів, оскільки документ, що підтверджує вартість перевезення і так був поданий до митного органу та не містив розбіжностей.
Щодо доводів відповідача стосовно розбіжностей між номером іновайсу зазначеним у митній декларації країни відправлення та там, що подавався до митного оформлення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Інвойс наданий до митного оформлення не містить розбіжностей щодо ціни товару із іншими документами (Специфікаціями, експортними деклараціями, виписками про оплату) та мають всі необхідні реквізити. Наявність певної суперечності щодо номеру інвойсу у різних документах, не впливає на ціну товару та інші складові митної вартості, а отже не є предметом доказування у процедурах контролю за митною вартістю товарів.
На підставі вищевикладеного, у суду не має підстав стверджувати, що документи, подані до митного контролю позивачем, є достатніми, не містять розбіжностей та підтверджують вартість всіх складових митної вартості товару, у зв`язку із цим рішення про коригування митної вартості є протиправним та таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.
Щодо витребування відповідачем додаткових документів, суд зауважує наступне.
Право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Аналогічна позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 13.03.2017 р. № 2 «Про Довідку щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України в редакції від 13 березня 2012 року».
З наведеним висновком кореспондуються положення п. 2 ч. 5 ст. 54 Митного кодексу України, за змістом якої митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право, зокрема, у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.
Таким чином, витребування додаткових документів можливе лише у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. При цьому, сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містить всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відтак, наведені приписи зобов`язують відповідача зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Однак, відповідач чітко та однозначно не зазначив (обґрунтував) достатніх підстав для того, щоб запитувати у позивача додаткові документи, крім того чітко не вказав, які саме документи бажає додатково отримати.
Рішення органу державної влади мають відповідати принципам законності та правової визначеності для того, щоб суб`єкт декларування, який фактично знаходиться у підрядному стані, мав прозоре уявлення про бажану поведінку та дії які необхідно здійснити, щоб перебувати у межах бажаного правового поля.

У зв`язку із цим, суд робить висновок, що у відповідача не було належних та достатніх підстав запитувати додаткові документи та не було визначено їх вичерпний перелік.

У постановах від 31.03.2015 року та 02.06.2015 року (справи №№ 21-127а15, 21-498а15, відповідно) Верховний Суд України висловлював позицію, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з цим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст.53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2 «Про Довідку щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень МКУ в редакції від 13 березня 2012 року», у митних процедурах вимоги до доказів законом не врегульовано, тому до процедур митного контролю можуть бути за аналогією застосовані відповідні правила з адміністративного судочинства. Вимога належності доказів означає, що суб`єкт, який вирішує справу по суті, повинен брати до уваги лише ті докази, які стосуються предмета доказування. У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови плати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови оплати товару не повинні братися митним органом до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару (п.п.1.3 п.1). До того ж, декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено (п.п.2.1 п.2).

Проте, законом чітко встановлено умови, за наявності яких у відповідача виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів та відмова у митному оформленні за заявленою декларантом митною вартістю товарів. Такою імперативною умовою є наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів.

Однак, як встановив суд, подані позивачем документи не містили розбіжностей та цілком підтверджували заявлену митну вартість ввезеного товару, відтак відповідач не мав права витребувати додаткові документи.

Щодо обгрунтованості застосування митним органом другорядного методу (резервного методу) визначення митної вартості придбаного позивачем товару відповідно до ст. 64 МК України, суд зазанчає наступне.

Згідно з положеннями статті 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Митного кодексу України.

Наведене доводить, що відповідач не надав суду доказів того, що документи, які подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації. Надані позивачем до митного оформлення документи містять необхідні реквізити та відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, відомостей щодо ціни, що була сплачена за ці товари.

За таких обставин, суд робить висновок, що у відповідача були в наявності документи, які давали можливість встановити дійсну митну вартість товару за ціною договору, і він не спростував контрактну ціну товару, а також не підтвердив об`єктивну неможливість на підставі наданих позивачем документів визначити ціну та рівень митної вартості товару за ціною договору. Додаткових переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору відповідачем не надано, a інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару судом не встановлено.

Зі справи вбачається, що подані декларантом документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товару за ціною договору згідно з вимогами частин четвертої п`ятої статті 58 Митного кодексу України.

На підставі встановлених судом обставини, суд зробив висновок, що відповідачем безпідставно проведено коригування митної вартості за рішенням №UA110150/2020/000196/1 від 24.12.2020 року і, як наслідок, оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів прийнято відповідачем протиправно, отже є таким, що підлягає скасуванню.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, доводи позивача є обґрунтованими, а позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 2270,00 грн, що документально підтверджується платіжним дорученням №2812 від 22.06.2021 року.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 2270,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 72-77, 139, 242-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, Звенигородське шосе, б.1, ) до Дніпровської митниці Держмитслужби (49000, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, 22, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Дніпровської митниці Держмитслужби - №UA110150/2020/000196/1 від 24.12.2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської митниці Держмитслужби (49038, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, 22, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АППАРЕЛЬ ДИСТРИБЬЮШН КОМПАНІ» (28000, Кіровоградська область, м. Олександрія, Звенигородське шосе, б.1, ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2270,00 грн

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук