Справа № 380/11807/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/11807/20 пров. № А/857/14346/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Слюсар Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року, прийняте суддею Москаль Р.М. 0 15 годині 40 хвилині у м.Львові, повний текст складений 18.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років від 28.07.2020 року за №33; зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з дня звернення з відповідною заявою 20.07.2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд врахував рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року у справі №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 за №911-VIII і прийшов до висновку про те, що станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії (20.07.2020) в ОСОБА_1 наявний спеціальний стаж тривалістю понад 29 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років в редакції пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, незалежно від віку, - при наявності спеціального стажу роботи не менше 28 років.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, сторона відповідача подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги звертається увага на те, що право на пенсію за вислугу років згідно п «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 11.10.2017 року (не менше 26 років 6 місяців). Станом на 11.10.2017 року (дату набрання чинності Закону №2148-VІІІ від 03.10.2017 року) спеціальний стаж позивачки, що дає право на призначення пенсії за вислугу років становив 26 років 4 місяці 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії відповідно до п «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» її спеціальний стаж становить за період з 26.03.1991 року по 17.07.2020 року понад 28 років, як це вимагає зазначена норма. Відтак, вважає вірним висновок суду про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в лютому 2020 року звернулася до ПФУ із заявою щодо визначення права на пенсію за вислугу років.

У відповідь ГУ ПФУ у Львівській області повідомило ОСОБА_1 (а.с.18), що на підставі вивчення наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ встановив таке:

- страховий стаж заявниці станом на 31.12.2019 року становить 30 років 05 місяців 06 днів, а стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 року становить 26 років 06 місяців 14 днів та є достатнім;

- ОСОБА_1 набуде право на пенсію за вислугу років після звільнення з роботи (посади), яка дає право на цю пенсію.

17.07.2020 року ОСОБА_1 звільнена від займаної посади з формулюванням «у зв`язку із виходом на пенсію за вислугу років, ст. 38 КЗпП України» (а.с.16).

20.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до органу ПФУ із заявою, просила призначити пенсію за вислугу років (а.с. 54), до заяви додала такі документи (а.с. 54звор, 46-53):

- паспорт серія НОМЕР_1 та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, трудову книжку НОМЕР_2 ; диплом НОМЕР_3 про те, що вона в 1990 році закінчила повний курс Львівського медичного училища за спеціальністю медична сестра дитячих лікувально-профілактичних установ; довідку за формою ОК-5- індивідуальні відомості про застраховану особу, довідку КП СМР та СРР «Самбірська центральна районна лікарня» №176 від 20.02.2020 року про те, що ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 04.07. 2016 року по 31.08.2016 року.

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 26.03.1991 року (а.с. 15-16) ОСОБА_1 працювала на таких посадах:

- з 26.03.1991 року по 13.07.1994 року - медсестра дільнична Самбірської міської дитячої поліклініки;

- з 14.07.1994 року по 08.06.1995 року - медсестра дошкільних установ Самбірської міської дитячої поліклініки;

- з 09.06.1995 року по 28.02.2012 року - медсестра кабінету поліклінічного відділення;

- з 01.03.2012 року по 16.11.2017 року - сестра медична кабінету поліклінічного відділення КЗ Самбірської центральної районної лікарні;

- з 17.11.2017 року по 23.11.2017 року - сестра медична кабінетна консультативно- діагностичного відділення КЗ Самбірської центральної районної лікарні, 1,0 ставки;

- з 24.11.2017 року по 17.07.2020 року - сестра медична неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення лікарні, 1,0 ставки.

28.07.2020 року ГУ ПФУ у Львівській області прийняло рішення №33, відповідно до котрого відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 20-21).

Рішення обґрунтовано тим, що до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ орган ПФУ зарахував ОСОБА_1 періоди: з 26.03.1991 року по 03.07.2016 року, з 01.09.2016 року по 10.10.2017 року, що станом на 11.10.2017 року становить 26 років 4 місяці 19 днів та є недостатніми для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Заявниця представила довідку №176 від 20.02.2020 року комунального некомерційного підприємства СМР та СРР «Самбірська центральна районна лікарня» про те, що працюючи на посаді дільничної медичної сестри дитячої лікарні, сестри медичної консультативно-діагностичного відділення КЗ СЦРЛ з 1991 року по даний час така перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 04.07.2016 року по 31.08.2016 року (наказ № 91 від 23.06.2016); період перебування у відпустці без збереження заробітної плати орган ПФУ не зарахував до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років. Правовою підставою для прийняття рішення вказано, що абз. 2 пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають, зокрема, вислугу років необхідну для призначення такої пенсії. Тобто пенсія за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ призначаються за умови наявності станом на 11.10.2017 року визначеного Законом №1788-ХІІ спеціального стажу (вислуги років).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію (ст.7 Закону №1788-XII).

Відповідно до статті 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII (в редакції до внесених змін Законом України від 02.03.2015 за №213-VІІІ, що набрали чинності 01.04.2015 року) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІІ було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за №911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року за №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року за №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за №911-VIII.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 року за №2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року за №2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року за №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, зазначені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність з 04.06.2019 року і з цієї дати при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону №1788 в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за №911-VIII, які визнано неконституційними.

Таким чином, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років 20.07.2020 року, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. При цьому, спеціальний стаж роботи розраховується саме на дату звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років, а не як помилково вважає апелянт (відповідач), що пенсія за вислугу років може бути призначена позивачу, яка має стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Суд зауважує, що норми, згідно яких ОСОБА_1 мала мати необхідний пільговий стаж 26 років 6 місяців, втратили чинність на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 20.07.2020 року та відновили дію норми, зокрема пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII, якими визначались умови, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема з 01.04.2020 року по 31.03.2021 року - не менше 28 років.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції, що станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії (20.07.2020 року) в ОСОБА_1 наявний спеціальний стаж тривалістю понад 29 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років. Відтак, рішення №33 від 28.07.2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки позивач звернулася із заявою про призначення пенсії за вислугу років 20.07.2020 року, то відповідно до статті 83 Закону №1788-XII пенсія за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягає призначенню з цієї дати, як вірно зазначив суд першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі 380/11807/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 15.09.2021 року.