Справа № 120/11395/21-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

16 вересня 2021 р. Справа № 120/11395/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Шаповалова Тетяна Михайлівна, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15.09.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Предметом позову стали вимоги про скасування рішення відповідача від 16.08.2021 №11832/2.3-22/6 про відмову у знятті арештів з майна боржника, накладених в рамках виконавчого провадження №44609413 та зобов`язання відповідача зняти арешт зі всього майна ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 року (справа № 221/3754/2012) стягнуто солідарно з ТОВ «Фірма «Селенга», ТОВ «Фірма Рентасервіс», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції заборгованість за кредитним договором №010/03-11/107 від 01.04.2008 року в сумі: 794518 доларів США 65 центів (що становить еквівалент 6326608,57грн.) заборгованість по кредиту та відсоткам; 459135,55 грн. пені та 3219 грн. судового збору.

28.08.2014 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» виданий виконавчий лист №221/3754/2012 про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_1 , на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Білоконь Р.П. 03.09.2014 відкрито виконавче провадження №44609413 та накладено арешт на все майно боржника.

Разом з тим, позивач зазначає, що станом на 24.11.2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 р. виконано у повному обсязі.

22.02.2017 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької (провадження № 6/127/57/17) заміненено кредитора (стягувана) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні № 44609413 по виконанню виконавчого листа №221/3754/2012, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області від 28.08.2014 р. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 010/03-11/107 від 01.04.2008 року на правонаступника кредитора (стягувача) ОСОБА_3 .

У зв`язку з тим, що зобов`язання за рішенням суду було виконано у повному обсязі в добровільному порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, 20.07.2021 р. на адресу відповідача була направлена заява про зняття арешту з всього майна ОСОБА_1 , накладеного в рамках виконавчого провадження № 44609413.

За результатом розгляду даної заяви позивачем отримано рішення від 16.08.2021 р. № 11832/2.3-22/6, яке було направлено на адресу позивача 27.08.2021 р.

В отриманому листі зазначено, що в ході провадження виконавчих дій по виконавчому провадженню № 44609413 державним виконавцем 29.11.2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», в якій зазначено, що в ході перевірки майнового стану боржника майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявлено. Здійснені державним виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (тобто 29.11.2022 р.)

Враховуючи зазначене, відповідач повідомив про відсутність правових підстав для зняття арештів з майна боржника - ОСОБА_1 , накладених в рамках вищевказаного виконавчого провадження.

Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, суд виходить із таких мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст.13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як випливає із норми ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Суд враховує, що у п. 22 Постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду лише в разі відсутності іншого судового порядку їх оскарження. Якщо ж законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності зазначених осіб, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Такі ж висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 826/12964/17.

Нормативно-правовим актом, який врегульовує особливості здійснення виконавчого провадження та надає учасникам виконавчого провадження право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність органів ДВС, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Частиною 1 статті 74 Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом із тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 74 Закону №1404-VIII).

Відтак, розгляд справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є за своєю правовою суттю формою судового контролю за виконанням постановленого судового акту, а відтак, має здійснюватись саме тим судом, який постановив рішення у справі та видав виконавчий лист, зокрема за винятком випадків, встановлених частиною 2 статті 74 Закону №1404-VIII.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 814/1727/16 Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні. Спірні питання які виникають з певними учасниками виконавчого провадження, відносно рішень, дій чи бездіяльності держвиконавця, які ним вчиняються (не вчиняються) на виконання судового рішення, може бути оскаржено такими особами лише до того суду, який видав такий виконавчий документ. Така юрисдикційна визначеність суду стосовно розгляду спору пов`язаного з таким виконавчим провадженням, є безумовною та виключною підсудністю.

Відтак, за загальним правилом сторона виконавчого провадження може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду відповідної юрисдикції, яким видано виконавчий лист. Разом з цим інші учасники виконавчого провадження можуть оскаржити рішення, дії чи бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби до адміністративного суду.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 808/8368/15.

Із окреслених у позові обставин встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП № 44609413 державним виконавцем накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно.

При цьому, таке виконавче провадження здійснювалися щодо виконання виконавчого листа №221/3754/2012, що виданий Вінницьким міським судом Вінницької області з метою виконання рішення цього суду у цивільній справі про стягнення солідарно з боржників, у тому числі і позивача, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором.

Отже, позивачем оскаржуються дії державного виконавця щодо відмови у знятті арешту з його майна, який був накладений в рамках виконавчого провадження №4460941 з примусового виконання виконавчого листа №221/3754/2012, виданого 28.08.2014 Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення солідарно в тому числі і з позивача заборгованості по кредитному договору, в якому позивач визначений боржником, тобто мав статус сторони виконавчого провадження.

Відтак, оцінку підставам чинності обтяжень застосованих щодо майна ОСОБА_4 як і підставам для їх зняття може надавати Вінницький міський суд Вінницької області, який є судом, що видав виконавчий документ у розглянутій ним справі № 221/3754/2012.

Підсумовуючи суд констатує, що оскільки, позивач був відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчих провадженнях (за виконавчим листом у цивільній справі) з примусового виконання цього рішення, то справа щодо зняття арешту з його майна як боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, ухваленого у порядку цивільного судочинства, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 815/4232/17; від 22.04.2019 у справі № 757/53656/17-а, від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15, від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16-ц, у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 643/5597/19.

Більше того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №814/1727/16 касаційний суд висловлювався про те, що обставини звернення до суду сторони виконавчого провадження з метою оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, навіть після завершення виконавчого провадження, не наділяє таку особу статусом іншого учасника виконавчого провадження та не змінює статусу цього учасника у вказаному виконавчому провадженні.

Ураховуючи вказане вище, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно - правовим та не підлягає розгляду за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України.

Цивільним процесуальним кодексом України (надалі - ЦПК України) визначено порядок оскарження рішень державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до положень цього Кодексу.

Так, за приписами частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, правила статей 447, 448 ЦПК України встановлюють інший порядок судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого судом за результатами розгляду цивільної справи.

Оскільки позивач був боржником у виконавчому провадженні № 44609413 з примусового виконання виконавчого листа № 221/3754/2012 виданого 28.08.2014 Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення солідарно з нього та інших суб`єктів на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором, то ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, позов ОСОБА_1 може розглядатися у порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Тому, у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Керуючись ст.ст.. 2, 4, 19, 170, 171, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії

2. Роз`яснити позивачу можливість звернення за захистом своїх прав та інтересів до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України.

3. Роз`яснити позивачу, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження не допускається.

4. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна