Справа № 580/2466/21
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року справа № 580/2466/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В. розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради, старости Шестеринської сільської ради Лисянської громади Фесенка Василя Володимировича про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Лисянської громади, старости Шестеринської сільської ради Лисянської громади ОСОБА_2 , в якій просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність старости Шестеринської сільської ради, (колишнього голови Шестеринської сільської ради), Лисянської громади щодо відмови у передачі безоплатно у власність земельної ділянки, відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, шляхом порушення ст. 33 ч. 1 п. б пп. 5, ст. 42 ч. 4 п. 18 ЗУ Про місцеве самоврядування в Україні відносно ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Лисянську громаду, як правонаступника Шестеринської сільської ради прийняти заяву на отримання земельної ділянки із графічним матеріалами на яких зазначена бажана земельна ділянка та зобов`язати винести на засідання чергової сесії Лисянської громади та розглянути подану ОСОБА_1 заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Лисянської громади.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 14.09.2021 здійснено заміну відповідача Лисянську громаду на належного відповідача Лисянську селищну раду.

Ухвалою суду від 14.09.2021 поновлено позивачу строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі безпідставно відмовили у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Позивач надав усі необхідні документи, які передбачені вимогами закону, натомість отримав рішення про відмову в наданні дозволу.

Позивач вважає, що викладені в рішенні відповідача підстави для відмови в наданні дозволу не передбачені вимогами закону, тому просить суд зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив проти задоволення позовних вимог, аргументуючи свою позицію тим, що рішенням Лисянської селищної ради від 24.12.2019 №60-3/VІІ «Про відмову гр. ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства: АДРЕСА_1 , в приватну власність прийнято відмовити вищезазначеному громадянину.

За твердженням відповідача, зазначене рішення прийняте оскільки ОСОБА_1 надав графічні матеріали, які не відповідають вимогам Законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, вказана земельна ділянка знаходиться в приватній власності.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 06.09.2019 та 31.10.2019 на адресу Лисянської селищної ради надійшли заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства яка розташована в адміністративних межах с. Шестеринці Лисянського району Черкаської області. До заяв додана довідка з державної статистичної звітності №31-23-0.290-471/167-19 від 04.09.2019 із схемою розташування земельної ділянки.

Листом №1751 від 11.11.2019 виконавчий комітет Лисянської селищної ради повідомив позивача, що розглянувши заяви від 06.09.2019 та 31.10.2019 про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, постійно діюча комісія з питань землекористування, природокористування, екології та надзвичайних ситуацій рекомендує відмовити у наданні зазначеної земельної ділянки у зв`язку з доцільністю вивчення даного питання детальніше, а саме надані графічні матеріали не відповідають вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральних планів населений пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, у відповідності до частини сьомої статті 118 ЗКУ.

Рішенням Лисянської селищної ради від 24.12.2019 № 60-3/VІІ ОСОБА_1 відмовлено в наданні земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства: АДРЕСА_1 , в приватну власність.

Цим рішенням ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду для отримання спадкового майна.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача та вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених правових норм Земельного кодексу України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Виходячи з аналізу вказаних законодавчих положень, суд приходить до висновку, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом досліджено графічні матеріали, які подавались позивачем разом із заявою, з них вбачається, що вони створені відповідальними особами за допомогою програмного забезпечення та містять необхідні дані, що дозволяють визначити місце розташування земельної ділянки по відношенню до навколишньої території та меж адміністративно-територіальних утворень для встановлення відповідності місця розташування об`єкта.

Таким чином, позивач, при зверненні до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, подав всі необхідні та належні документи, передбачені нормами Земельного кодексу України.

Земельним кодексом України передбачено механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови в цьому, а тому відповідач не мав право відмовляти позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність за наявності поданих та перевірених судом документів.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що із аналізу статей 118, 122 Земельного кодексу України вбачається, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розроблення проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою особі при дотриманні ним вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Згідно чинного правового регулювання земельних відносин у державі, право розпорядження землями сільськогосподарського призначення відбувається виключно на підставі норм Земельного кодексу України, а тому відповідач з підстав зазначених у вищевказаних листах протиправно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Твердження відповідача про перебування земельної ділянки у приватній власності судом відхиляються, оскільки ні лист №1751 від 11.11.2019, ні рішення № 60-3/VІІ від 24.12.2019 не містять такої підстави для відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Щодо вимог позивача адресованих старості Шестеринської сільської ради Лисянської громади ОСОБА_2 , суд зазначає, що вказана посадова особа не наділена повноваженнями самостійно розпоряджатись земельними ділянками територіальної громади, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача вчинити певні дії суд зазначає, що в силу п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, в тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права.

Суд зазначає, що не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Такі дії суду виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, для відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати Лисянську селищну раду повторно розглянути питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з задоволенням двох позовних вимог із трьох заявлених, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 454 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Лисянської селищної ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в адміністративних межах Шестеринської сільської ради Лисянського району Черкаської області, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Лисянську селищну раду повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за межами населеного пункту в адміністративних межах Шестеринської сільської ради Лисянського району Черкаської області, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лисянської селищної ради (19300, Черкаська обл., Лисянський р-н, селище міського типу Лисянка, пл. Миру, будинок 30, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко