Справа № 200/743/21-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року справа №200/743/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участі представника позивача Білогурова О.В., представника відповідача Тищенка О.С., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 р. у справі № 200/743/21-а (головуючий І інстанції суддя Голошивець І.О.) за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Слов`янської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовною заявою до виконавчого комітету Слов`янської міської ради (далі - відповідач), в якій, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 13.01.2021 № 41;

- стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на її користь моральну (немайнову) шкоду в розмірі 20000,00 грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на її користь матеріальну (майнову) шкоду в розмірі 262258,85 (двісті шістдесят дві тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь Приватного підприємства БУДІВЕЛЬНА ПРОЕКТНО-ЕКСПЕРТНА КОМПАНІЯ витрати за експертне обстеження у розмірі 16144,29 грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на її користь витрати по сплаті судового збору (т. 2 а.с. 1-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 50-55).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що відповідачем не було надано ніяких положень, статутів щодо повноважень виконавчого комітету відносно прийняття рішень про демонтаж тимчасових споруд, встановлених з порушенням законодавства; посилається на рішення Верховного Суду від 07.10.2019 у справі № 705/6569/16-а; зазначає, що чинним законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо ухвалення процедури, що регламентує проведення демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд. Також, позивач зазначає про наявність фундаменту у споруди, тобто в такому випадку неможливо застосувати ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

1 вересня 2021 до суду надійшли доповнення до апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні сторони дотримались своїх раніше висловлених позицій.

За унормуванням ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ), зареєстрована як фізична особа-підприємець, (РНОКПП: НОМЕР_1 ), про що свідчить наявна в матеріалах справи виписка з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 17).

12.12.2019 листом № 35117-01-10 Слов`янська міська рада повідомила позивача про погодження розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 21).

20.11.2019 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради позивачу видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 терміном дії до 20.11.2020 (т. 1 а.с. 14).

17.11.2020 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради на заяву позивача від 17.11.2020 щодо продовження строку дії паспорта прив`язки розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 , листом № 08.04-04/420 надано відповідь про неможливість задоволення вказаної заяви до затвердження уточненої комплексної схеми тимчасових споруд (т. 1 а.с. 22).

19.11.2020 листом № 01.01.12/1632 Слов`янська міська рада повідомила ФОП ОСОБА_1 про те, що дія наданого Управлінням містобудування та архітектури паспорта прив`язки розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 від 20.11.2019 за реєстраційним номером 181 закінчується 20.11.2020. Також повідомлено, що в разі розміщення цієї споруди за вказаною адресою з 20.11.2020 така споруда вважатиметься самовільно встановленою.

27.11.2020 Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська за № 1742/23-08 винесений припис про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що дія паспорта прив`язки тимчасової споруди закінчилась (т. 1 а.с. 63).

В подальшому у грудні 2020 року на сайті Слов`янської міської ради опубліковано проект рішення Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Центральна біля б. 39, м. Слов`янськ, відповідно до якого вирішено здійснити примусовий демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Центральна біля б. 39, визначено склад робочої групи, доручено КП Благоустрій провести демонтаж тимчасової споруди, а позивачу відшкодувати фактично понесені витрати підприємствам, які провели демонтаж та зберігання тимчасової споруди (т. 1 а.с. 67).

07.12.2020 був складений акт про відмову від підпису під час вручення припису про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 65).

Припис про демонтаж тимчасової споруди № 1742/23-08 від 27.11.2020 був розміщений на фасаді тимчасової споруди, розташованої по АДРЕСА_1 , про що свідчить наявний в матеріалах справи фотозвіт.

Також припис про демонтаж тимчасової споруди № 1742/23-08 від 27.11.2020 року направлявся засобами поштового зв`язку (рекомендованою кореспонденцією) на адресу ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , та був повернутий як не вручений з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

13.01.2021 виконавчий комітет Слов`янської міської ради прийняв рішення № 41 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 » (т. 1 а.с. 33-34).

Зазначеним рішенням вирішено, зокрема,: здійснити примусовий демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, зобов`язати гр. ОСОБА_1 відшкодувати фактично понесені витрати підприємства, які проводили демонтаж та зберігання тимчасової споруди, оприлюднити дане рішення на офіційному веб-сайті Слов`янської міської ради та направити власнику тимчасової споруди.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів, заходи створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначено Законом України «Про благоустрій населених пунктів» (далі також - Закон № 2807-IV, в редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин).

За змістом частини 1 статті 1 Закону № 2807-IV благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Управління у сфері благоустрою населених пунктів згідно зі ст. 5 Закону № 2807-IV здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Підпунктом 7 пункту "а" частини 1 статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також статтею 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" від 06.09.2005 № 2807-IV (далі - Закон № 2807-IV), відповідно до частини першої якої до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

За унормуванням частини другої вказаної статті до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу "Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку"; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами (ст. 40 Закону № 2807-I).

Правилами частин першої та п`ятої статті 59 наведеного Закону занотовано: рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Частинами 6 та 7 статті 59 цього Закону визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. У разі незгоди сільського, селищного, міського голови (голови районної у місті ради) з рішенням виконавчого комітету ради він може зупинити дію цього рішення своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради.

Згідно частини дванадцятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-IV (далі - Закон № 1160-IV), який визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначено, що регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом; регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти.

До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; розробник проекту регуляторного акта - регуляторний орган або інший орган, установа, організація, особа чи група осіб, що уповноважені розроблювати або організовувати, спрямовувати та координувати діяльність з розроблення проекту регуляторного акта.

Статтею 4 наведеного Закону передбачено, що принципами державної регуляторної політики є: доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми; адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив; ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави; збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави; передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності; прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

За унормуванням ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать:

1) території загального користування:

а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики;

б) пам`ятки культурної та історичної спадщини;

в) майдани, площі, бульвари, проспекти;

г) вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки;

ґ) пляжі;

д) кладовища;

е) інші території загального користування;

2) прибудинкові території

3) території будівель та споруд інженерного захисту територій;

4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

За приписом п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону № 2807-IV на об`єктах благоустрою забороняється: самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Інспекція міської ради з благоустрою м. Слов`янська здійснює діяльність у відповідності до ст. 40 Законом України «Про благоустрій населених пунктів», розділу ІХ Типових правил благоустрою населених пунктів, Положень про інспекцію міської ради з благоустрою м. Слов`янська, затвердженого рішенням Слов`янської міської ради від 29.07.2016 року № 23-ХІІІ-7.

З п. 3.3 Положення про Інспекцію міської ради з благоустрою м. Слов`янська вбачається, що до функцій інспекції відноситься складання приписів щодо приведення об`єктів та елементів благоустрою до належного стану з визначенням строків таких заходів та здійснює контроль за виконанням заходів та здійснення контролю за виконанням заходів по приписах щодо приведення об`єктів та елементів благоустрою міста до належного стану.

Відповідно до п. 4.1.1 Положення про Інспекцію міської ради з благоустрою м. Слов`янська, працівники Інспекції мають право виносити попередження керівникам підприємств, установам, організацій незалежно від форм власності, що розташовані на території міста, окремим громадянам, власникам приватних будинків за порушення правил благоустрою на території міста, строків виконання робіт та в інших випадках в межах повноважень Інспекції. Встановлювати їм строки усунення виявлених недоліків або припинення дії.

Однією із форм приписів є припис про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди, це попередження яким пропонується привести об`єкт або елемент благоустрою в належний стан з визначенням строків таких заходів.

Приписом про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди, направленим (врученим): фіксується порушення законодавства у сфері благоустрою, самовільне встановлення павільйону, кіоску, тобто розташування тимчасової споруди для зайняття підприємницькою діяльністю при анульованному паспорті прив`язки, відсутності паспорту прив`язки, закінчення строку дії паспорту прив`язки; попереджається, щодо необхідності усунути порушення в сфері благоустрою; пропонується добровільно усунути порушення в сфері благоустрою, демонтувавши самостійно тимчасову споруду для зайняття підприємницькою діяльністю у визначений термін, звільнити частини території об`єкта благоустрою.

Як вже зазначалось, 27.11.2020 Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська за № 1742/23-08 винесений припис про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди стосовно тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим що дія паспорту прив`язки тимчасової споруди закінчилась.

В приписі пропонується усунути виявлене порушення, а саме: привести об`єкт благоустрою в належний стан, звільнити від самовільно встановленої тимчасової споруди.

Отже, винесення припису Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська повністю узгоджується з Положенням про інспекцію міської ради з благоустрою м. Слов`янська, затвердженого рішенням Слов`янської міської ради від 29.07.2016 р. № 23-ХІІІ-7.

Частина 3 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачає, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Статтею 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено: у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

На підставі аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що порядок та реалізація повноважень суб`єктом владних повноважень щодо демонтажу тимчасової споруди залежить від виду об`єкта, що підлягає демонтажу.

Отже, орган місцевого самоврядування має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні правил благоустрою.

Проте, якщо об`єкт не є тимчасовою спорудою, його може бути примусово знесено в порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», за судовим рішенням, ухваленим за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною 3 статті 41 Конституції України унормовано: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким положенням Конституції України кореспондують приписи статей 319, 328 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Об`єктами ж будівництва у розумінні абзацу 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Системний аналіз цих правових норм дає підстави для висновку, що нерухоме майно, в тому числі новостворений об`єкт будівництва, стосовно якого здійснена державна реєстрація права власності, набуває певного правового статусу і перебуває під захистом держави, яка офіційно визнала і підтвердила факт набуття речових прав на таке нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 465/249/15-а.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України, є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Сам факт використання тимчасової споруди значний проміжок часу без відповідних дозвільних документів не легітимізує таке користування та не може бути підставою для унеможливлення ініціювання процедури її знесення.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 910/810/18.

Судами встановлено, що термін дії виданого 20.11.2019 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради позивачу паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 сплинув 20.11.2020. У продовженні строку дії паспорту прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 фактично було відмовлено.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначено Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядком № 244 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1.3 Порядку № 244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Графічними матеріалами, які знаходяться в матеріалах справи, спростовуються відношення будівництва/влаштування площадки з цегли та бетону (улаштування фундаменту) до зведення тимчасової споруди ОСОБА_1 . Тимчасова споруда, що була влаштована позивачем, влаштована без будівництва фундаменту. Крім того, безпосередньо у паспорті прив`язки зазначено про схему розміщення тимчасової споруди (торгівельний павільйон).

За змістом пункту 2.35 Порядку № 244 документація щодо встановлення тимчасової споруд, видана до набрання чинності цим Порядком, дійсна до закінчення її терміну дії.

В пункті 2.30 Порядку № 244 передбачено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорту прив`язки, самовільного встановлення тимчасових споруд, така тимчасова споруда підлягає демонтажу.

Зважаючи на розміщення тимчасової споруди без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, така в силу приписів законодавства вважається самочинно розміщеною тимчасовою спорудою, яка підлягає демонтажу.

Такий самий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 161/13645/16-а.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 13.01.2021 № 41 «Про демонтаж тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 » та дії щодо демонтажу тимчасової споруди, що знаходився за цією адресою, вчинені на виконання такого рішення, є правомірними.

Стосовно доводів позивача, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі № 200/309/21 було визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 № 625 "Про внесення змін до рішення виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними", суд зазначає наступне.

Спірне рішення № 41 в цій справі було прийнято, зокрема, і з урахуванням скасованого рішення від 12.09.2016 № 632.

Проте суд не бере цей факт до уваги, оскільки скасування рішення «Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними» не впливає на законність прийнятого виконавчим комітетом Слов`янської міської ради оскаржуваного рішення № 41 від 13.01.2021, оскільки, насамперед, дія скасованого рішення направлена на реалізацію даного оскаржуваного рішення, тобто визначає процедурні умови та не є єдиною безпосередньою правовою підставою для його винесення, а також не носить причинно-наслідкового зв`язку з прийнятим оскаржуваним рішенням та законністю дій відповідача при його прийнятті.

Крім того, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі 200/309/21 набрало законної сили 17 серпня 2021.

На момент прийняття рішення № 41 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Центральна, біля буд. 39 м. Слов`янськ» Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, був чинний.

Лист Державної регуляторної служби України від 05.01.2021 № Б-259/4 щодо незаконних дій виконавчого комітету Слов`янської міської ради, на який посилається позивач, суд до уваги не бере, оскільки викладені роз`яснення Державної регуляторної служби України не стосувались безпосередньо спірного рішення від 13.01.2021 № 41.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, зазначену у справі № 705/6569/16-а від 7 жовтня 2019, оскільки обставини у справах не є тотожними.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідач при винесенні рішення від 13.01.2021 № 41 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені діючим законодавством України.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 13.01.2021 № 41, суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Правилами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів також враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За приписами ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 р. - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 р. у справі № 200/743/21-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 15.09.2021 року.

Колегія суддів Г.М. Міронова

А.А. Блохін

І.В. Сіваченко