Справа № 640/19426/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року м. Київ № 640/19426/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації

ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної

служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити

дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, 42552598), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №52 від 03.02.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №104-20 від 10.06.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в особі територіального підрозділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №52 від 03.02.2020 року на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач отримав повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.02.2020 №37. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через відсутність обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Позивач вважає рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області неправомірним, хибним та необґрунтованим, оскільки таке приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення. Наголошував на тому, що відповідачі взагалі не поцікавились актуальною ситуацією у країні походження Позивача під час прийняття оскаржуваних рішень. Незважаючи на те, що такі дані були наведені останнім у заяві-анкеті. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом і на підставі ч.6 ст.8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є необґрунтованою. Окрім того, зазначає, що Державною міграційною службою не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Відтак, на підставі зазначеного, було прийнято рішення про відхилення скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач-2 - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалось, відзив до суду не подало.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14 січня 2020 року Позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

У заяві-анкеті основною причиною звернення за захистом Позивач зазначив, побоювання зазнати переслідувань через релігійні та політичні переконання.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 03.02.2020 №52 відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

03.02.2020 року відповідач направив позивачу повідомлення №37 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із отриманим повідомленням позивач 13.02.2020 подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просив скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області №52 від 03.02.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 червня 2020 Державною міграційною службою України прийнято рішення №104-20 про відхилення скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 13.02.2020 на наказ ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області від 03.02.2020 №52 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (надалі також - Правила № 649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.02.2018 у справі № 815/2911/17 (адміністративне провадження № К/9901/2882/17) зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні докази, навести переконливі аргументи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Южно-Сухокумськ, Республіка Дагестан (РФ), за національністю авар, сповідує іслам, перебуває у офіційному шлюбі з громадянкою Російської Федерації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До України прибув нелегально, автомобільним сполученням на початку квітня 2017 року.

З документів, що посвідчують особу, надав паспорт громадянина НОМЕР_1 , виданий 29.11.2012 відділом внутрішніх справ м. Южно-Сухокумськ Республіки Дагестан.

В заяві-анкеті від 14.01.2020 року та протоколах співбесід зазначає, що не може повернутися в країну походження, оскільки побоюється за своє життя та за свою родину. У заяві Позивач повідомив, що виїхав зі своєю родиною з території РФ по причині того, що його переслідували через релігійні та політичні переконання, які сьогодні йдуть в розріз з Русизмом . Позивач зазначив, що ніколи не порушував законів країни, в якій мешкав, та не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності, про що свідчать його характеристики.

Зі слів Позивача, в 2013 та 2015 співробітники Федеральної служби безпеки Росії (далі - ФСБ Росії) підкинули йому два рази в те ж саме місце зброю, про що надав копії звинувачень. Позивач зазначив, що під час перебування під арештом його намагались завербувати, а за його відмову погрожували. Після другого разу він вирішив виїхати, оскільки зрозумів, що його не залишать у спокої і знаходитись в РФ йому небезпечно.

В 2012 на Позивача здійснювали замах, внаслідок чого була поранена зовсім стороння людина, замах був з боку релігійних опонентів. На це співробітники поліції не відреагували. В 2012 були вбиті його молодший брат та племінник, які не були ні злочинцями, ні бандитами, вони були вбиті співробітниками ФСБ тільки за те, що надали допомогу пораненому та привели його додому. Вбиті без суду і слідства. В період, коли він знаходився в Україні, до його матері приходили співробітники ФСБ і сказали, що Позивач перебуває в рядах українських сепаратистів як найманець.

Повернення на територію РФ для нього закінчиться в`язницею, як мінімум, і вони доведуть, що він воював на боці України проти РФ.

З матеріалів справи встановлено, що до територіального органу ДМС Позивач надав: - вирок іменем РФ від 21.08.2013 ( ОСОБА_1 визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК РФ); - вирок іменем РФ від 10.12.2015 ( ОСОБА_1 визнаний винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222.1, ч. 1 ст. 222 і ч. 1 ст. 228 КК РФ).

Вироком Ногайського районного суду Республіки Дагестан від 21.08.2013 встановлено, що Позивач звинувачується у незаконному зберіганні боєприпасів і саморобного вибухового пристрою, які були виявлені і вилучені працівниками поліції. Крім цього, Позивач зберігав у себе саморобний вибуховий пристрій на основі аміачної селітри і порошкоподібного металічного алюмінію, начиненого уражуючими елементами у вигляді металевих шурупів.

Згідно з вироком суду Позивача було визнано винним у здійсненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК РФ і призначено покарання у вигляді одного року трьох місяців позбавлення волі без штрафу. Відбувати покарання Позивачу призначено у колонії.

Вироком Ногайського районного суду Республіки Дагестан від 10.12.2015 встановлено, що Позивач здійснив незаконне придбання і зберігання саморобного вибухового пристрою, вогнепальної зброї і боєприпасів і наркотичних засобів в значних розмірах.

Згідно з вироком суду громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 визнано винним у здійсненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222.1, ч. 1 ст. 222 і ч. 1 ст. 228 КК РФ і призначено покарання у вигляді одного року двох місяців із штрафом 15 тисяч рублів.

Відбувати покарання Позивачу призначено у виправній колонії суворого режиму.

03 лютого 2020 під час співбесіди, у заяві та скарзі громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 повідомив, що речові докази йому підкинули працівники ФСБ.

Проте, як вбачається з вироку імені Російської Федерації від 21.08.2013 року, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 у судовому засіданні заявив, що сутність пред`явленого обвинувачення йому зрозуміла, вину свою він визнає повністю і своє клопотання про застосування особливого порядку прийняття судового рішення по його кримінальній справі підтримує. Дане рішення прийнято ним добровільно, після консультації з адвокатом.

З вироку іменем Російської Федерації Ногайського районного суду від 10.12.2015 року встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 у судовому засіданні заявив, що сутність пред`явленого обвинувачення йому зрозуміла, вину свою він визнає повністю і своє клопотання про застосування особливого порядку прийняття судового рішення по його кримінальній справі підтримує. Дане рішення прийнято ним добровільно, після консультації з адвокатом. Він усвідомлює характер і наслідки заявленого свого клопотання. Позивач просив суд застосувати стосовно нього особливий порядок прийняття судового рішення, тобто без проведення судового розгляду, так як він згоден з пред`явленим йому обвинуваченням і вину свою визнає повністю.

Суд наголошує, що у кримінальних справах, які були порушені проти громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , жодного політичного чи релігійного підтексту не прослідковується.

Також, судом встановлено, що 03.02.2020 року під час співбесіди Позивач зазначив, що у вересні 2019 звернувся до Посольства РФ для відновлення паспортного документа у зв`язку із втратою, як він зазначив у посольстві.

Суд наголошує, що позивач не навів фактів, що особі було відмовлено в послугах, також не зазначив, що йому задавали будь- які запитання, а лише зазначив, що потрібно було чекати півтора місяця, водночас у зв`язку із зверненням із заявою до територіального органу ДМС не став цим займатись.

Вищевикладене підтверджує, що держава, громадянином якої є Позивач, забезпечує його права, як громадянина і він користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є.

Що стосується подій, які мали місце в 2012 (замах на вбивство та вбивство племінника та молодшого брата), то суд зауважує, що Позивач продовжував після них проживати в РФ, не змінюючи при цьому місця проживання.

Водночас, судом встановлено, що Позивач ні в анкеті, ні під час співбесіди , не назвав конкретних фактів переслідувань, яких він зазнавав особисто під час проживання на території РФ через свої релігійні чи політичні погляди, не вказав, що мали місце обшуки, факти вербування з боку правоохоронних органів РФ, та взагалі під час співбесіди не вказав будь-яких конкретних фактів щодо його переслідування.

До матеріалів справи Позивач не надав жодних підтверджень про його контакт із співробітниками ФСБ, а також візиту представників силових структур до матері.

Також, як вбачається з співбесіди від 03.02.2020 року громадянин РФ ОСОБА_1 зазначив, що в розшуку не пербуває, кримінальні справи стосовно нього закриті.

Водночас суд бажає акцентувати увагу і на тому, що позивач з його слів перетнув кордон України в квітні 2017 року, а вперше за захистом звернувся лише 14.01.2020 року тобто майже через три роки проживання в Україні. При цьому вказав, що причиною не звернення в 2017 із заявою був намір оформити посвідку на проживання в Україні.

Зазначене явно суперечить ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Верховний Суд у своїх постановах від 16.02.2018 у справі № 825/608/17 (адміністративне провадження № К/9901/5193/17), від 07.10.2019 у справі № 440/134/19 (адміністративне провадження № К/9901/19206/19), від 30.01.2020 у справі № 826/10336/18 (адміністративне провадження № К/9901/33669/19), від 01.07.2020 у справі № 420/3057/19 (адміністративне провадження № К/9901/33782/19) зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

У постанові від 24.01.2020 у справі № 420/2921/19 (адміністративне провадження № К/9901/31878/19) Верховний Суд зазначив, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

Вивчивши всі матеріали справи, суд переконаний, що позивач відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд зауважує, що правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи встановлено, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав для скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №52 від 03.02.2020 року та рішення Державної міграційної служби України №104-20 від 10.06.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими висновки відповідача про відсутність у позивача необхідних умов для надання особі статусу «біженець», згідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженця 1967 року, та пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а також, відсутні умови необхідні для надання особі «додаткового захисту» згідно до положень статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційної Директиви ЄЄ 2011/95/ЕІІ, та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №52 від 03.02.2020 року та рішення Державної міграційної служби України №104-20 від 10.06.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято відповідачами в порядку, у спосіб та в межах наданих повноважень. Тобто, оскаржувані наказ та рішення відповідають критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, що, в свою чергу, зумовлює відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа