Справа № 360/4251/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4251/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 11 серпня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі відповідач, ГУПФУ в Луганській області) з такими вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16 жовтня 2020 року щодо відмови позивачу в призначенні пенсії згідно із статтями 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

2) зобов`язати відповідача зарахувати до загального трудового стажу позивача періоди його роботи на Ворошиловградській фабриці іграшок з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року та з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року;

3) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 08 жовтня 2020 року з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 08 жовтня 2020 року після досягнення 60 років звернуся із заявою про призначення пенсії за віком до управління Пенсійного фонду.

Листом УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області від 22 грудня 2020 року № 1232-03-8/2124 позивач отримав рішення від 16 жовтня 2020 року про відмову в призначенні пенсії згідно із статтями 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мотивоване тим, що страхового стажу позивача недостатньо для призначення йому пенсії. До загального стажу не зараховано періоди трудового стажу позивача: з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року на Ворошиловградській фабриці іграшок у зв`язку з тим, що в наказі на прийняття виправлена дата; з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року на Ворошиловградській фабриці іграшок у зв`язку з відсутністю підстав про звільнення; з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року на Ворошиловградському трубному заводі ім. Якубовського у зв`язку з відсутністю номеру наказу про звільнення.

Позивач з таким рішенням відповідача не згоден, оскільки вважає, що спірні записи в його трудовій книжці підтверджені уточнюючою довідкою, виданою правонаступником Ворошиловградської фабрики іграшок ТОВ «Милам», яку відповідач відмовляється приймати з підстав її видачі на території тимчасово непідконтрольній українській владі.

Також позивач вважає, що відповідальність за організацію роботи з трудовими книжками, їх обліку, зберігання, видачі покладається на керівника підприємства, тому недотримання правил ведення трудових книжок може мати негативні наслідки для роботодавця, а не для працівника, а отже не може впливати й на його особисті права.

На підставі зазначеного, позивач вважає, що відповідачем необґрунтовано та з порушенням норм законодавства не здійснено зарахування до страхового стажу позивача його трудового стажу, якого не вистачає для призначення пенсії.

Ухвалою від 16 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду та визнано поважними причини пропуску такого строку; задоволено клопотання про відстрочення сплати судового збору у розмірі 908,00 грн до ухвалення рішення в даній справі (арк. спр. 32-33).

Від ГУПФУ в Луганській області 03 вересня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав (арк. спр. 38-40).

Позивач 08 жовтня 2020 року звернувся до Управління з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статей 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням УПФУ в Станично - Луганському районі Луганської області від 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Загальний стаж ОСОБА_1 зарахований на підставі військового квитка від 16 травня 1978 року серії НОМЕР_1 , трудової книжки від 02 жовтня 1976 року серії НОМЕР_2 та індивідуальних відомостей про застраховану особу Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, складає 10 років 3 місяці 5 днів, якого недостатньо за нормами статті 26 Закону.

До загального стажу ОСОБА_1 не зараховані наступні періоди роботи на підставі трудової книжки: з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року на Ворошиловградській фабриці іграшок у зв`язку із порушенням вимог пункту 2.4 Інструкції № 58 - виправлена дата в підставі про прийняття на роботу; з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року на Ворошиловградському трубному заводі імені Якубовського у зв`язку із відсутністю номеру наказу про звільнення, що є порушенням вимоги пункту 2.27 Інструкції № 58; з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року на ЗАО «Фабрика іграшок» у зв`язку із порушенням вимог пункту 2.27 Інструкції - відсутня підстава про звільнення.

Відповідач вважає, що факт порушення відповідачем чинного законодавства в межах спірних правовідносин відсутній, оскільки законодавством чітко визначено процедуру, за якою провадиться призначення, перерахунок пенсії, а тому покладення обов`язку на відповідача діяти не у відповідності до Порядку, означає спонукання до порушень способу, що визначений законодавством.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

З копій виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України, картки фізичної особи-платника податків, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (арк. спр. 9-11, 12, 13).

Позивач звернувся до УПФУ в Станично-Луганському районі із заявою від 08 жовтня 2020 року про призначення пенсії, разом з якою надав: військовий квиток від 16 травня 1978 року серії НОМЕР_1 , довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, трудову книжку від 02 жовтня 1976 року серії НОМЕР_2 (арк. спр. 41-42, 44-48, 49, 50-58, 59-60, 61).

З розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 встановлено, що страховий стаж позивача складає 10 років 03 місяці 5 днів, у тому числі: з 14.04.1977 по 03.05.1978, з 16.05.1978 по 28.06.1980 (строкова військова служба), з 11.11.1980 по 18.12.1980, з 25.02.1981 по 10.07.1981, з 22.07.1981 по 17.10.1981, з 23.11.1981 по 15.03.1983, з 16.03.1983 по 15.07.1983, з 02.08.1984 по 01.05.1985, з 24.05.1985 по 01.08.1985, з 23.08.1985 по 01.11.1985, з 04.06.1996 по 17.09.1997, з 18.09.1997 по 09.12.1997, з 10.11.1998 по 30.06.1999, з 01.07.1999 по 29.09.1999, з 04.06.2002 по 24.07.2002, з 09.09.2008 по 01.09.2009, з 01.02.2010 по 25.02.2010 (арк. спр. 65).

Рішенням УПФУ в Станично-Луганському районі, правонаступником якого за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є ГУПФУ в Луганській області, від 16 жовтня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно із статтями 26-28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (арк. спр. 21, 66-67).

Як вказано в рішенні, до загального стажу не зараховано такі періоди роботи позивача: з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року на Ворошиловградській фабриці іграшок у зв`язку із порушенням вимог пункту 2.4 Інструкції № 110 - виправлена дата в підставі про прийняття на роботу; з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року на Ворошиловградському трубному заводі імені Якубовського у зв`язку із відсутністю номеру наказу про звільнення, що є порушенням вимоги пункту 2.27 Інструкції № 58; з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року на ЗАО «Фабрика іграшок» у зв`язку із порушенням вимог пункту 2.27 Інструкції - відсутня підстава про звільнення.

Дослідженням трудової книжки позивача від 02 жовтня 1976 року серії НОМЕР_2 встановлено, що в ній за спірний період роботи позивача наявні такі записи:

Ворошиловградська фабрика іграшок

запис № 1 від 21.09.1976 прийнятий слюсаремналадчиком 3-го розряду, наказ від 21.09.1976 № 194 (рік видання наказу містить виправлення);

запис № 2 від 14.04.1977 присвоєно 4-й розряд наладчика, наказ від 18.04.1977 № 81-а;

запис № 3 від 16.09.1977 присвоєно 5-й розряд, наказ від 20.09.1977 № 232;

запис № 4 від 03.05.1978 звільнений у зв`язку з призовом на строкову службу, наказ від 03.05.1978;

Ворошиловградський трубний завод імені Якубовського

запис № 16 від 04.10.1983 прийнятий слюсарем 4 розряду, наказ від 04.10.1983 № 430;

запис № 17 від 16.08.1984 звільнений за власним бажанням, наказ від 31 серпня 1984 року (номер наказу не зазначений);

Ворошиловградська фабрика іграшок

запис № 24 від 10.02.1986 прийнятий електрозварювальником 4 розряду, наказ від 10.02.1986 № 43;

запис № 25 від 23.06.1993 внесений запис про перейменування на ОП «Луганська фабрика іграшок», наказ від 06.07.1993 № 1;

запис № 26 від 24.05.1995 внесений запис про перейменування на ЗАТ «Фабрика іграшок», наказ від 26.05.1995 № 1;

запис № 27 від 20.05.1996 звільнений за власним бажанням (підстава внесення запису відсутня).

Достовірність внесених записів підтверджена підписом інженера відділу кадрів, підпис скріплений печаткою ЗАТ «Фабрика іграшок» (арк. спр. 14-20).

Позивач в позовній заяві стверджує, що ним разом із заявою про призначення пенсії надано до УПФУ в Станично-Луганському районі довідку ТОВ «Милам», який є правонаступником ЗАТ «Фабрика іграшок», без номера та дати, виданої ОСОБА_1 про те, що він дійсно працював на Ворошиловградській фабриці іграшок слюсарем-наладчиком, електрозварювальником в такі періоди: з 21 вересня 1976 року (наказ про прийом від 21 вересня 1976 року № 194) по 03 травня 1978 року (наказ на звільнення від 03 травня 1978 року № 112); з 23 листопада 1981 року (наказ про прийом від 16 листопада 1981 року № 224) по 15 березня 1983 року (наказ на звільнення від 14 березня 1983 року № 77-к); з 10 лютого 1986 року (наказ на прийом від 10 лютого 1986 року № 43-к) по 20 травня 1996 року (наказ на звільнення від 21 травня 1996 року № 12-к). У довідці вказано, що дані про заробітну плату відсутні через пожежу. Підстави для видачі довідки: особові картки працівника, накази по персоналу (арк. спр. 22).

Разом з цією довідкою позивачем надано копії наказів про перейменування Ворошиловградської фабрики іграшок в ОП «Луганська фабрика іграшок», ЗАТ «Фабрика іграшок» та ТОВ «Милам» від 06 липня 1993 року № 1, від 26 травня 1995 року № 1, від 29 листопада 2002 року № 1 (арк. спр. 23-25).

Відповідач у прийнятті цих документів відмовляє з підстав видачі на тимчасово окупованій території Луганської області, а також засвідчення підприємством, створеним з порушенням вимог законодавства України.

В розписці-повідомленні до заяви про призначення пенсії відомості про надання вказаної довідки та копій наказів відсутні.

Однак, у відзиві на позовну заяву відповідач факт надання позивачем цих документів не заперечує.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. […].

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Абзацами другим та п`ятим частини першої статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Водночас абзацами першим та сьомим статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Згідно з абзацами першим та восьмим частини третьої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Статтею 44 Закону № 1058-IV визначено, що:

- заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (частина перша);

- заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (частина друга);

- органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В період з 20 червня 1974 року по 17 серпня 1993 року порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначала Інструкція, затверджена постановою Держкомпраці від 20.06.1974 № 162 (Далі Інструкція № 162), та яка втратила чинність у зв`язку із набранням чинності Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі Інструкція № 58).

Однак оскаржуване рішення відповідача мотивоване виключно порушенням правил оформлення трудових книжок, визначених Інструкціє. № 58.

Пунктом 1.1 Інструкції № 58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства (пункт 1.5 Інструкції № 58).

Пунктом 2.2 Інструкції № 58 визначено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.3 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (пункт 2.4 Інструкції № 58).

Пунктом 4.1 Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня1993 року № 637 (далі Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Згідно з пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 4.1 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Пунктом 4.2 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (абзац перший пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

Згідно з абзацом першим пункту 4.7 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З огляду на вищевикладені правові норми, суд дійшов висновку, що уточнююча довідка може бути основним доказом підтвердження страхового стажу, коли відсутня трудова книжка або відсутні відповідні записи трудовій книжці.

При цьому, значення трудової книжки як основного документу, що підтверджує стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Отже, відсутність підтвердження вказаних обставин не породжує виникнення права на зарахування стажу.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

При цьому, оцінка рішенню відповідача на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, надається судом виключно виходячи зі змісту такого рішення.

Так, з оскаржуваного рішення судом встановлено, що відповідач відмовляє в зарахуванні до страхового стажу позивача періоди роботи з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року на Ворошиловградській фабриці іграшок, з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року на Ворошиловградському трубному заводі імені Якубовського, з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року на ЗАО «Фабрика іграшок» через помилки, допущені в оформленні трудової книжки позивача.

Дослідженням записів в трудовій книжці позивача за спірний період встановлено, що дійсно такі записи містять певні недоліки. Однак, при цьому, наявна в них інформація дозволяє встановити період часу, протягом якого позивач виконував певну роботу на підприємствах, тобто його зайнятість на умовах трудового договору, яка згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону № 1788-XII підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Також, суд вважає за необхідне зауважити, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи до пільгового стажу. Визначальним є саме підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність таких записів.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а та від 17 липня 2018 року у справі № 220/989/17.

Крім того, як вже вищевказано, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністров України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки» тягар відповідальності за порушення порядку ведення трудових книжок покладається на відповідальну посадову особу роботодавця, а не на працівника.

Суд також погоджується з твердженнями позивача, що оскільки записи в його трудовій книжці містять необхідну інформацію про його занятість у спірному періоду на роботах за умовами трудового договору на вказаних підприємствах, відповідач безпідставно вимагає подання уточнюючої довідки, надання якої передбачено пунктом 20 Порядку № 637.

Більш того, судом встановлено, що позивач намагався подати до УПФУ в Станично-Луганському районі довідку, що уточнює його роботу на Ворошиловградській фабриці іграшок, яка в подальшому перейменована в ОП «Луганська фабрика іграшок» та ЗАТ «Фабрика іграшок», однак Управління відмовило в її прийнятті та врахуванні вказаної в цій довідці інформації при прийнятті оскаржуваного рішення.

Суд з такою відмовою не погоджується та вважає за потрібне зазначити, що вказана довідка видана підприємством, яке утворене на підставі та у відповідності з вимогами законодавства України, відомості про яке наявні в ЄДРПОУ. Розташування ТОВ «Милам» на тимчасово неконтрольованій території Луганської області не звільняє органи ПФУ від обов`язку врахувати вказану в цій довідці інформацію.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, б 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer V. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини».

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17.

Отже, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку.

Суд зауважує, що надані позивачем трудова книжка від 02 жовтня 1976 року серії НОМЕР_2 та видана ТОВ «Милам» довідка у своїй сукупності доповнюють одна одну, вказана в цих документах інформація є узгодженою, тому суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не враховує вказану в довідці інформацію та відмовляє в зарахуванні до страхового стажу позивача спірні періоди роботи.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що УПФУ в Станично-Луганському районі при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано вимог Закону № 1058-IV, Закону № 1788-ХІІ та Порядку № 22-1 щодо прийняття рішення органом, що призначає пенсію, на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів, відповідно, й про невідповідність рішення відповідача принципам обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України, що є підставою для скасування такого рішення.

Як наслідок, підлягають задоволенню й інші позовні вимоги, які є похідними від вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії.

Також, суд, керуючись положеннями статті 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача й період роботи з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року на Ворошиловградському трубному заводі імені Якубовського, який, як вже вище вказано, також підтверджений записами в трудовій книжці позивача.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для задоволення позову в повному обсязі, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що піддягають задоволенню.

Що стосується заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою від 16 серпня 2021 року задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення в даній справі.

Оскільки суд за наслідками розгляду справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області (місцезнаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Шевченка, будинок 9, код за ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 16 жовтня 2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 08 жовтня 2020 року з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні, та із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи на Ворошиловградській фабриці іграшок з 21 вересня 1976 року по 13 квітня 1977 року, з 10 лютого 1986 року по 20 травня 1996 року, та на Ворошиловградському трубному заводі імені Якубовського з 04 жовтня 1983 року по 16 серпня 1984 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова