Справа № 640/19549/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 вересня 2021 року м. Київ № 640/19549/21
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач), адреса: АДРЕСА_1 до військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), адреса: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 388 874,40 грн (триста вісімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні 40 коп.).

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок неправомірної бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до приписів чинного законодавства вбачається, що виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і має бути здійснена в день виключення військовослужбовця зі списків особового складу частини, водночас в порушення вимог законодавства щодо своєчасного та повного розрахунку в день виключення зі списків особового складу частини, відповідачем не було проведено остаточного розрахунку з позивачем.

Позивач, у своїй позовній заяві зауважує, що незважаючи на те, що останнім днем проходження мною військової служби було 27 листопада 2018 року, відповідачем було виплачено належні позивачу при звільненні грошові компенсації з порушеннями нормативно визначених строків, а саме: грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 17 червня 2021 року, тобто через 933 дні після звільнення, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі № 640/16877/20, яким бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій було визнано протиправною та зобов`язано виплатити вказану компенсацію; грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 28 січня 2019 року, тобто через 62 дні після мого звільнення.

Не погоджуючись з вказаною вище бездіяльністю уповноваженого органу щодо не своєчасного і повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 640/19549/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представником відповідача-1 було подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній зазначає, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації позивач посилається на статті 116, 117 КЗпП та Постанову Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці».

Однак, представник відповідача звертає увагу, що Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 22 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Виходячи з вищевикладеного, відповідач вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми КЗпП України не поширюються, у зв`язку з чим представник відповідача-1 просив суд відмовити у задоволенні позову.

На підтвердження викладеного, представник відповідача звертає увагу, що позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем (підписав контракт з Міністерством оборони України на проходження військової служби), а не працівником військової частини НОМЕР_1 (цивільної особи) з яким укладається трудовий договір, а тому, в спірних правовідносинах норми КЗпІІ застосуванню не підлягають, так як трудові відносини військовослужбовців Збройних Сил України регулюються спеціальним законодавством.

Також, представник відповідача зазначив, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 листопада 2018 року № 303, позивач був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Крім цього, позивачу були виплачені оклад за військове звання (в сумі 1 206,00 грн), посадовий оклад (в сумі 4 437,00 грн), надбавка за вислугу років (в сумі 2 257,20 грн), надбавка за особливості проходження служби (в сумі 790,02 грн), премія (в сумі 2 307,24 грн), надбавка за роботу з таємними документами (в сумі 443,70 грн), компенсація за невикористану відпустку (в сумі 13 983,64 грн), одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби (в сумі 108 055,40 грн).

При цьому, своє звільнення та розрахунок при звільненні позивач не оскаржував, до суду про порушення своїх прав до військової частини НОМЕР_1 з даного питання не звертався.

Представник відповідача зауважив, що виплата грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка була виплачена позивачу на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року по справі № 640/16877/20, не є основою грошового забезпечення військовослужбовців, на підставі якої відбулася нібито затримка розрахунку при звільненні, тим паче, що усі належні до виплати кошти при звільненні Позивачу були виплачені своєчасно, а тому, за твердженнями представника відповідача, прямого умислу щодо невиплати чи несвоєчасної виплати позивачу зазначеної компенсації у військовій частині НОМЕР_1 не було, оскільки наведені вище обставини свідчать про відсутність вини частини в розумінні статті117 КЗпП України.

Керуючись викладеним вище, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог адміністративного позову позивача.

Заперечуючи проти викладених аргументів представника у відзиві на позовну заяву, позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач хибно зазначає про нібито недоцільність посилання мною в позовній заяві на правову позицію Верховного Суду України щодо необхідності застосування норм трудового законодавства у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, оскільки відповідно до правової позиції не лише Верховного Суду в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а 15, але й у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Водночас, позивач зауважує, що питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і грошових компенсацій за нестримане речове майно, невикористані дні відпусток, грошової допомоги при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому при вирішенні цього питання слід застосовувати загальні норми законодавства України, а саме КЗпП України, а тому, в даній ситуації є доцільним застосування норм трудового законодавства у зв`язку з тим, що нормами спеціального законодавства, які регламентують проходження військової служби, в тому числі у Збройних Силах України, не врегульовано спірні правовідносини.

Керуючись викладеним вище, позивач просив суд не брати до уваги викладені представник відповідача аргументи та задовольнити позовні вимоги адміністративного позову позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 , проходив службу в Збройних Силах України з 14 липня 2001 року по 27 листопада 2018 року, в тому числі у військові частині НОМЕР_1 з 17 вересня 2015 року по 27 листопада 2018 року.

Надалі, на підставі наказу начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 29 жовтня 2018 року № 319 майора ОСОБА_1 звільнено відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас за підпунктом «к», та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом командира цієї ж частини від 27 листопада 2018 року № 303.

За аналізу матеріалів справи судом було встановлено, що при звільненні позивача, відповідачем не було проведено з останнім повного та остаточного розрахунку.

В свою чергу, судом встановлено, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій була виплачена 17 червня 2021 року, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі № 640/16877/20.

Не погоджуючись з вказаними вище діями уповноваженого органу щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже виходячи з аналізу вищевикладеного, можна прийти до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Крім того, стаття 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі № 805/977/16-а.
Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалось, 27 листопада 2018 року позивача було виключено зі списків особового складу частини та виплачено додаткові види грошового забезпечення та одноразові грошові виплати.

Однак, під час розгляду справи, та виходячи з аналізу рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі № 640/16877/20 судом було встановлено, що грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, позивачу при звільненні та виключенні зі списків особового складу частини виплачено не було, в свою чергу вказану виплату позивачу було остаточно виплачено на підставі рішення суду, лише 17 червня 2021 року.

Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України, а саме, за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій - 17 червня 2021 року.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем становить строк у сумі з 28 листопада 2018 року по 17 червня 2021 року, оскільки, як вже вище судом було зазначено, саме 17 червня 2021 року (день виплати позивачу належної суми коштів) є днем припинення правопорушення щодо невиплати позивачу всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, а відтак є факт вчинення уповноваженим органом протиправних дій.

В той же час, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Суд зазначає, що наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону, відтак, застосовувати до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок № 100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пунктом 8 вказаного порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен бути розрахований починаючи з 28 листопада 2018 року та закінчуючи днем припинення правопорушення, а саме 17 червня 2021 року та складає 933 календарні дні.

Так, згідно з довідкою про доходи наданої до матеріалів справи вбачається, що грошове забезпечення позивача за останні 2 повні календарні місяці служби (з урахуванням того, що позивача було звільнено в жовтні місяці), а саме за період з 01 вересня 2018 року по 31 жовтня 2018 року (61 календарний день), склало 25 424,80 грн.

Виходячи із зазначеного, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача (середнього заробітку) перед звільненням становив: 25 424,80 грн/61 день = 416,80 грн.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні складає 388 874,40 грн (416,80 грн х 933 календарні дні затримки у виплаті останньої з несвоєчасних виплат).

При цьому, суд звертає увагу на необґрунтованість доводів відповідача про непоширення на військовослужбовців Кодексу законів про працю України, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, відтак, у даному разі застосуванню підлягає трудове законодавство.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року у справі № 825/1732/17 (ЄДРСР №72283897) та від 18 липня 2017 у справі № 825/598/17 (ЄДРСР №67827937).
Також, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на відсутність порушення приписів чинного законодавства у зв`язку з наявністю рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 640/19214/19, оскільки на переконання суду наявність вказаного рішення лише підтверджує безпідставність та необґрунтованість затримки уповноваженим органом виплати позивачу своєчасного повного розрахунку при звільненні.

При цьому, суд звертає увагу та як вже було зазначено судом вище у разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, тобто на переконання суду, в даному випадку вказане вище рішення лише підтверджує протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу при звільненні належної суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, при цьому, суд зауважує, що період затримки виплати повинен обраховуватись починаючи з моменту звільнення особи з займаної посади.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності проведення зі мною своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 388 874,40 грн (триста вісімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні 40 коп.).

4. Судові витрати в частині стягнення судового збору розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова