Справа № 420/8918/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8918/20

Головуючий І інстанції Білостоцький О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 17.11.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
14.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2020р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. - січень 2008р., а в період з 01.03.2018р. по 28.02.2020р. - березень 2018р. із урахуванням положень абз.4 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення (затв. постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078).

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2020р. включно у сумі 176682,17 грн. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. - січень 2008р., а в період з 01.03.2018р. по 28.02.2020р. - березень 2018р. із урахуванням норм абз.4 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення (затв. Постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.12.2015р. по 28.02.2020р. позивачу не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій стосовно оплати праці, а її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач - ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог було постановлено з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання та неповного з`ясування судом обставин справи, у зв`язку із чим, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2020р. та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов повністю.

10.12.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Військова частина НОМЕР_1 у поданій нею апеляційній скарзі зазначила, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15.12.2020р. вказана апеляційна скарга надійшла до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020р. дана апеляційна скарга відповідача - залишена без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Сторони правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.

22.02.2021р. відповідачем подано до суду апеляційної інстанції клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки представник позивача - Дяченко О.В. у силу положень ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання корупції» не мав та не має права представляти інтереси ОСОБА_1 , оскільки був звільнений з військової служби тільки 27.02.2020р.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг сторін, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 в період з 28.02.2015р. по 28.02.2020р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи.

24.01.2020р. наказом начальника Головного управління оперативного забезпечення ЗСУ (по особовому складу) №8 позивача, старшого інженера відділу (фотограмметричної обробки даних) Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», було звільнено у запас пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

28.02.2020р. наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №50 позивача з 28.02.2020р. було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

11.06.2020р. позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р.

Однак, Військова частина НОМЕР_1 своїм листом від 31.07.2020р. №1233 відмовила позивачу у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення, з підстав того, що у період з січня 2016р. по лютий 2018р. фінансові ресурси в/частини для здійснення виплати грошового забезпечення не дозволяли проводити будь-які індексації.

Вважаючи таку відмову військовою частиною у виплаті сум індексації не у повному обсязі протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Перш ніж надати оцінку спірним правовідносинам по суті, судова колегія вважає за необхідне розглянути клопотання апелянта від 22.02.2021р. щодо залишення позову без розгляду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014р. №1700-VII, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, серед інших, військові посадові особи Збройних Сил України.

Так, особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначеним у п.1 ч.1 ст.3 цього Закону, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, забороняється протягом року з дня припинення відповідної діяльності представляти інтереси будь-якої особи у справах (у тому числі в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є орган, підприємство, установа, організація, в якому (яких) вони працювали на момент припинення зазначеної діяльності (п.3 ч.1 ст.26 Закону №1700- VII).

Матеріали даної справи підтверджують, що представник позивача - ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Сил України у період з 12.01.2018р. по 27.02.2020р. (за останнім місцем роботи) на посаді помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово- економічної служби, ВОС-3101013, у Військовій частині НОМЕР_2 .

З урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.26 Закону №1700-VII, ОСОБА_2 не мав права протягом року з дня припинення відповідної діяльності представляти інтереси будь-якої особи у справах (у тому числі в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є саме Військова частина НОМЕР_2 .

Однак, відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_3 , яка, в свою чергу, не є органом, в якому ОСОБА_2 працював на момент звільнення 27.02.2020р., а також не є і правонаступником Військової частини НОМЕР_2 , а тому, відповідно, підстав для залишення даного позову без розгляду не має.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

У відповідності до ст.1 цього Закону, «соціальним захистом військовослужбовців» вважається діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно зі ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.

У розумінні ст. 1 цього Закону, «індексація грошових доходів населення» - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Стаття 2 Закону №1282-XII визначає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%.

Згідно зі ст.5 Закону №1282-ХІІ, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету ПФУ та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

За приписами ст.6 Закону №1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених ст.4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних та демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

У свою чергу, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, передбачені Порядком проведення індексації грошових доходів населення (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078),

У відповідності до п.1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003р. місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно з положеннями п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення.

Як передбачено п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

З урахуванням наведених правових норм діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. по справі №9-рп/2013 стосовно офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено про те, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. А тому, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

До того ж, аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19.

Окрім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). Також, Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Судова колегія наголошує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Окрім того, безпідставними є посилання Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики України, адже обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений положеннями Законів №2011-XII та №1282-XII. Подібні ж роз`яснення мають рекомендаційний характер та не є нормативно-правовими актами, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.

Водночас, надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, на момент початку невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, п.5 Порядку №1078 передбачав те, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100%.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Враховуючи наведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На момент виникнення спірних правовідносин, визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007р. №1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців.

Пунктом 13 Постанови №1294 визначено, що вона набирає чинність з 01.01.2008р., тобто датою, з якою позивач пов`язує встановлення базового місяця індексації.

Зазначена вище Постанова діяла до дати набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01.03.2018р.

Проаналізувавши Постанову №1294 в період її дії з 01.01.2008р. по 01.03.2018р., тобто періоду який охоплює період оскаржуваних правовідносин, колегія суддів вбачає незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Отже, незмінність посадового окладу позивача станом на дату виникнення оскаржуваних правовідносин, що, з урахуванням стабільності відносин щодо встановлених державою розмірів посадових окладів військовослужбовців, свідчить про наявність правових підстав для виплати індексації грошового забезпечення позивача у період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, за вказаний період позивачу індексація у встановленому законодавством розмірі не виплачувалася, а тому позовні вимоги у відповідній частині є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог про зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 20.02.2020р., то колегія суддів виходить з наступного.

Так, як загально відомо, Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704, в редакції від 24.02.2018р., було змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та розміри тарифних ставок.

У відповідності до п.4 цієї Постанови КМУ №704, розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14.

Таким чином, цією Постановою визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу осіб рядового та начальницького складу.

Так, п.1.9 «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністра оборони України 11.06.2008р. №260, чинної на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено те, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення посадового окладу позивача та, відповідно, інших складових грошового забезпечення, тобто з квітня 2018р.

Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (індекс інфляції) в березні 2018р. становив 101,1%, в квітні 2018р. становив 100,8%, в травні 2018р. - 100,0%, в червні 2018р. - 100,0%, в липні 2018р. - 99,3%, в серпні 2018р. - 100,0%, в вересні 2018р. - 101,9%, в жовтні 2018р. - 101,7%.

Таким чином, лише у жовтні 2018р. поріг індексації 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100) перевищено, а тому у позивача виникає право на індексацію заробітної плати. Оскільки індекс інфляції за жовтень 2018р. опубліковано у листопаді 2018р., то індексацію необхідно було проводити з грудня 2018р.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про розмір нарахованого та фактично виплаченого позивачу грошового забезпечення (з урахуванням усіх складових) та індексації за період з 28.02.2015р. по 28.02.2020р., з грудня 2018р. позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що розрахунок індексації грошового забезпечення є виключною компетенцією відповідача, як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, як роботодавця, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. Завдання ж адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Так, твердження апелянта - Юрченко Ю.О. про те, що при здійсненні розрахунку індексації грошового забезпечення було необхідно застосувати базові місяці - січень 2008р. та березень 2018р., знаходяться поза межами предмету розгляду даної справи, оскільки спору з даного приводу поки що не існує.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, що має існувати на момент їх звернення до суду, передувати йому та, у свою чергу, підтверджуватися належними доказами. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності відповідного органу щодо неї. Як наслідок, моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні наслідки. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Положеннями КАС України не встановлено можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання останнього вчинити чи утриматись від вчинення певних дій на майбутнє.

Вказані правові позиції містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №826/15718/16, від 24.04.2018р. у справі №167/592/17, від 31.07.2018р. у справі №348/9/17, від 23.10.2018р. у справі №344/4560/17 та від 14.02.2019р. у справі №362/7962/15-а.

Таким чином, оскільки відповідачем на момент виникнення спірних правовідносин не вчинялося будь-яких дій по визначенню базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення позивача, тому наразі відсутні підстави для висновку, що має місце порушення прав апелянта, пов`язаних з визначенням базового місяця для проведення індексації.

До аналогічного висновку з цього спірного питання дійшов також і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 15.10.2020р. по справі №240/11882/19.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, законні підстави для задоволення позовних вимог в частині встановлення базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення позивача - відсутні.

Слід також зазначити, що за відповідності до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За правилами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом із тим, варто звернути увагу, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13.09.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко