Справа № 300/3666/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3666/20 пров. № А/857/9049/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №300/3666/20 (головуючий суддя Панікар І.В., м. Івано-Франківськ) за позовом ОСОБА_1 до Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 30.10.2020 року ВП № 54297042.

Рішенням від 01 березня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправною та скасував постанову Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 30.10.2020 року в межах виконавчого провадження ВП № 54297042 про стягнення виконавчого збору, в частині стягнення виконавчого збору в розмірі 12559,19 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Відповідно до задоволених вимог стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином, чи протягом часу відкриття виконавчого провадження (13.07.2017-30.10.2020) з боржника було фактично стягнуто 9065, 76 грн аліментів, оскільки наявні в матеріалах справи документи не можуть підтвердити вказану суму, оскільки оформлені неналежним чином. Відтак, на переконання апелянта, суд визначив суму фактично стягнутих платежів на основі припущень.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції допустив до участі в справі представника відповідача без належних на те повноважень, водночас, не допустив до участі в розгляді справи його представника, який мав усі належним чином оформлені документи.

Також апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, вважає, що розрахунок проведено неправильно.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 30.10.2020 року ВП № 54297042 в розмірі 911, 67 грн та стягнення з позивача судового збору в розмірі 840, 80 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Також просить скасувати протокольні ухвали від 04.02.2021 про допущення судом неуповноваженої посадової особи відповідача головного державного виконавця Дацьо Г.І., яка не має статусу адвоката та від 11.02.2021 про відмову в допуску громадянина України ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю позивача до участі в якості уповноваженого представника позивача.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права. Просить відхилити апеляційну скаргу.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що Постановою головного державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 13.07.2017 ВП № 54297042 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1263/2005, виданого 13.10.2005 Долинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів (а.с.51).

05.02.2018 постановами головного державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ВП № 54297042 від 05.02.2018 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно позивача (а.с.53-54).

В подальшому, 14.02.2018 відповідачем у межах виконавчого провадження винесено наступні постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями снарядами несмертельної дії (а.с.53-61).

Головним державним виконавцем Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 30.10.2020 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 54297042 (а.с.63 та а.с.64).

Водночас, 30.10.2020 головним державним виконавцем Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову ВП № 54297042 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13470,86 грн (а.с. 66).

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 30.10.2020 в межах виконавчого провадження № 54297042 протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи часткового адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми в розмірі її 10%, а тому у державного виконавця були наявні правові підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору виключно в сумі 911, 67 грн (9116,76*10%). Таким чином, постанова від 30.10.2020 в межах виконавчого провадження ВП №54297042 про стягнення виконавчого збору в сумі 13470,86 грн винесена необґрунтовано, а тому така підлягає скасуванню в частині.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України ,,Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Наведені обставини в межах даної справи відсутні.

Матеріалами справи підтверджується, що виконавче провадження було закінчене у зв`язку з закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення на підставі ст.39 Закону України ,,Про виконавче провадження.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Між тим, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404 - VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача (з 2013 року по 2021 рік), база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що застосуванню підлягає закон, що діяв на момент вчинення відповідної дії, в даному випадку, - винесення постанови про стягнення виконавчого збору. А тому суд першої інстанції помилково покликався на норми ст. 27 Закону України ,,Про виконавче провадження в редакції на час відкриття виконавчого провадження 2017 рік, тобто в редакції до 28 серпня 2018 року, що передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми.

Проте суд апеляційної інстанції бере до уваги, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично стягнуто борг не в повному обсязі, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 13 470, 86 грн.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі 400/878/20.

Колегія суддів також вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору в частині 911, 67 грн, тобто 10% від фактично стягнутої суми, оскільки така зазначена на копії виконавчого документа, що залишається в матеріалах виконавчого провадження при закінченні виконавчого провадження, відповідно до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Суд відхиляє покликання апелянта на відсутність доказів фактичного стягнення такої суми боргу, оскільки долучені до матеріалів справи документи є копіями документів з виконавчого провадження ВП № 54297042, містять виконавчий лист із зазначенням вказаної вище суми, як цього вимагає Інструкція, розрахунок боргу. При цьому апелянт знав про те, що виконавчою службою вчинялися дії з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13.10.2005 Долинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, оскільки давав пояснення щодо сплати боргу, які також долучені до матеріалів справи, проте не заперечував суми боргу, а також її не оскаржував у межах виконавчого провадження. А тому суд приймає такі документи в якості належних доказів.

Щодо вимоги позивача скасувати протокольні ухвали, то такі відповідно до ст.294 КАС України не підлягають окремому оскарженню, а на них можуть бути подані лише заперечення в апеляційній скарзі. Зазначені позивачем заперечення щодо представництва відповідача державним виконавцем з посвідченням, яке не відповідає відповідному оформленню за реквізитами, а тому є недійсним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі заперечення є суб`єктивною оцінкою відповідного документа апелянтом, а невідповідність такого документа встановленим вимогам не підтверджена жодними доказами.

Натомість вимоги апеляційної скарги про перерозподіл судових витрат колегія суддів вважає обґрунтованими, та з врахуванням вимог ст.139 КАС України, а також ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 про відстрочення сплати судового збору, дійшла висновку про стягнення з позивача в дохід Державного бюджету України 56, 90 грн судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відтак, підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, проте вважає помилковими мотиви, якими керувався суд, задовольняючи позов. Підставою часткового задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинною до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Також колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року в справі №300/3666/20 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а також, виклавши абз. 4,5 в наступній редакції: ,,Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК в Iв.-Фр.об./ТГ Ів.-Фр./ 22030101, код отримувача 37951998, код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача - UA4009612, код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір в розмірі 56 (п`ятдесят шість) гривень 90 копійок.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді О. М. Довгополов
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 14.09.2021.

Дата