Справа № 520/16069/2020
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 р.Справа № 520/16069/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.02.21 року по справі № 520/16069/2020

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

- визнати дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України () адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10, щодо невиплати на користь ОСОБА_1 1977 р. н. (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення в розмірі 145 733,28 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними;

- зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України () адреса:, 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10, виплатити на користь ОСОБА_1 1977 р.н. (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення у розмірі 145733,28 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27.12.2019 по 29.10.2020;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України () адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10, на користь ОСОБА_1 1977 р.н. (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачену суму судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні зі служби позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення. Вказані суми індексації нараховані та виплачені позивачу на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/13698/19. Проте, як зазначає позивач, під час проведення розрахунку йому не виплачено середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у період з 27.12.2019 року по 29.10.2020.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення в розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення у розмірі 1682,95 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят дві гривні 95 копійок) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що станом на день звільнення позивача зі служби Порядок № 260 був чинним, тому при визначені розміру середнього заробітку підлягають застосуванню норми саме Порядку № 260.

В п.9 Розділу І Порядоку № 260 визначено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пункт 8 Розділ 3 порядку № 260 - одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Відтак, час затримки розрахунку 27.12.2019 року по 29.10.2020 становить 308 днів, а сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період з 27.12.2019 року по 29.10.2020 р. становить 473,16*308= 145 733,28 грн.

Позивач також стверждує, що в рішенні Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/16069/2020 від 04.02.2021 року суд зазначає, що може зменшити розмір відшкодування, передбаченою ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але суд повинен враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати.

Позивач звертає увагу, що в даному випадку суд задовільнив стягненню середнього заробітку у сумі 1682,95 грн, яка занадто менша від суми простроченої заборгованості роботодавця, так як розмір простроченої суми 2 765,90 грн, тобто задоволена сума яка підлягає стягненню відповідно до рішення суду не є співмірною, сумі заборгованості, особливо з урахуванням розміру суми, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті зовсім не співмірна.

У разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум розмір відшкодування зменшується відповідно розміру відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Також позивач звертає увагу на рішення Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, де суд дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач, у свою чергу, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав власну апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що в спірному рішенні суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 стосовно стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, безпідставно посилається на норми статей 47, 116, 117 К ЗпП України, а також на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 М 821/1083/17.

Відповідач зазначає, що законодавством визначено вичерпний перелік щомісячних основних видів грошового забезпечення поліцейських, до яких належать: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, а також щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищ ення посадового окладу, надбавки, доплати, які маю ть постійний характер) та премії.

В даному випадку індексацію виплачено ОСОБА_1 . Департаментом на виконання рішення суду. Тому віднесення судом індексації грошового забезпечення до заробітної плати (або ж грошового забезпечення поліцейського в даному випадку) є помилковим. Відповідно і наслідки, встановлені статтею 117 КЗпП, при вирішенні спірних правовідносин до Департаменту застосовуватись не можуть.

Відповідач звертає увагу суду на те, що Департамент не є головним розпорядником бюджетних коштів, тобто сума, необхідна на виконання вказаного рішення суду отримана від Національної поліції України як від головного розпорядника коштів. У спірному рішенні даній обставині суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки.

Також, судом першої інстанції наведено принцип співмірності та необхідність зменшення розміру відшкодування працівникові, однак ні мотивувальна, ні резолютивна частина оскаржуваного рішення не містять обгрунтування суми стягнених коштів на користь ОСОБА_1 саме в розмірі 1682,98 грн.

Крім того, відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що позивач зазначає невірне значення середньоденної заробітної плати, оскільки пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04 016 № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач в період з 13.12.2016 по 27.09.2019 проходив службу на різних посадах управління захисту економіки в Харківській області Департаменту та був звільнений за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

При звільненні відповідачем не здійснено повний розрахунок з ОСОБА_1 в частині виплати індексації грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 у справі №520/13698/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в день звільнення 27.09.2019 року.

Зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період: з 13 по 31 грудня 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року, серпень 2017 року, вересень 2017 року, жовтень 2017 року, із врахуванням наявності підстав визначених Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII від 03.07.1991 року та Порядком проведення індексації грошових доходів населення затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2020 апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України - залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 року по справі № 520/13698/19 - залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання постанови суду 29 жовтня 2020 року відповідачем здійснено перерахунок грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 у сумі 2765,90 грн., з коментарем до платежу «заробітна плата», що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приват Банк».

Тобто остаточний розрахунок з позивачем з дня звільнення проведено з затримкою.

Не погодившись з вказаним, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що для належного захисту прав позивача необхідно визнати дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення в розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними та зобов`язати відповідача виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення у розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020.

Колегія суддів частково не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України).

Порядок вирішення трудових спорів та розрахунку з працівником при звільненні встановлений нормами Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Так, ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вбачає, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Позивач, визначаючи період за який має бути нарахований середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні посилався на постанову Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №682/3060/16-ц, згідно змісту якої вказано, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась).

У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Таким чином, позивач визначаючи спірний період з 27.12.2019 по 29.10.2020 виходив з того, що початок періоду є день коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум є дата коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум працівнику.

Судом першої інстанції та колегією суддів апеляційної інстанції встановлено та відповідачем не заперечується, що наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України №299 о/с від 24.09.2019 року позивача було звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 27.09.2019 року.

Остаточний розрахунок, на виконання рішення суду, проведено 29.10.2020, що підтверджується випискою з банківського рахунку, тобто із затримкою.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП.

Відтак, з огляду на обставини того, що нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання дій Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення в розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними та зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення у розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020, виходячи з наступного.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, в редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з абз. 2 п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п. 1 підп. 4 розд. V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з органу Держприкордонслужби (крім випадків, коли законодавством передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні) виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Таким чином, військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення в повному обсязі незалежно від того чи перебувають вони в розпорядженні чи на лікуванні.

Військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.

Як зазначалось вище, днем звільнення позивача зі служби в поліції є 27.09.2019. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є липень 2019 року (31 календарний день) та серпень 2019 року (31 календарний день).

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 року витребувано у Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України довідку про виплачену суму грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні та довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці, що передували місяцю звільнення зі служби.

Виходячи зі змісту наданої на виконання ухвали суду відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення за липень - серпень 2019 року, грошове забезпечення позивача за два повних місяці служби перед звільненням (липень 2019 року та серпень 2019 року) становить 28888,06 грн (14444,03+14444,03), тобто середньомісячна заробітна плата позивача складає 14444,03 грн ( (14444,03+14444,03)/2 = 14444,03).

Так, у липні 2019 року та серпні 2019 року було всього 62 дні, отже середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 465,94 гривні.

Як зазначалося вище, в день звільнення позивача зі служби 27.09.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (27.09.2019) та дату фактичного розрахунку (29.10.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 308 днів.

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній вище постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні розміру відшкодування врахувати критерії оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні, наведені вище.

Також, з наданої відповідачем інформації на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 року, колегією суддів встановлено, що позивачу при звільненні повинні були виплатити 189745,36 гривень (186980,36 грн. + 2765 грн. (індексація).

Недоплачена сума 2765 гривень у відсотковому співвідношенні до загальної суми складає 1,45%.

Отже, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.09.2019 (наступний день після звільнення) по 29.10.2020 (день фактичного розрахунку) становить 143509, 52 гривні (465,94 грн - середньоденний заробіток позивача х 308 днів) та 1,45% від 143509,52 становить 2080,88 гривень.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведене, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 2080,88 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Так, в цьому контексті колегія суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки за 2015-2019 роки. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах цієї адміністративної справи. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, колегія суддів, дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшла висновку про відповідність суми 2080,88 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

З правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, сформованими у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, Верховного Суду у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 812/1259/17, від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18 щодо підстав зменшення розміру належного позивачу середнього заробітку, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, наведені вище висновки узгоджуються та їм не протирічать.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, зробив помилкові висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року по справі № 520/16069/2020, в частині визнання дій Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення в розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними та зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення у розмірі 1682,95 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят дві гривні 95 копійок) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 по справі № 520/16069/2020 скасувати в частині визнання дій Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення в розмірі 1682,95 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними та зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення у розмірі 1682,95 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят дві гривні 95 копійок) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати дії Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) щодо невиплати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення в розмірі 2080 грн. 88 коп. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020 протиправними.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України (, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення у розмірі 2080 грн. 88 коп. (дві тисячі вісімдесят) гривень 88 копійок за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2019 по 29.10.2020.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 16.09.2021 року