Справа № 826/14241/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Сорочка Є.О.

Чаку Є.В.

За участю секретаря Мельник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києва та Київській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києва та Київській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення предмету позову, просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби у Київській області від 25.08.2016 р. №52 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2016 р. №72-16 про відхилення скарги на наказ Управління ДМСУ в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року задоволено адміністративний позов частково. Визнано протиправними і скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 25.08.2016 №52 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти документи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в задоволенні позову в іншій частині.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна міграційна служба України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує що, з метою встановлення справжності фактів повідомлених позивачем в анкеті від 04.08.2016 р., з ним 18.08.2016 р. була проведена співбесіда за результатом проведення якої виокремлено деякі його відповіді, які свідчать про низький рівень правдоподібності та недостовірність тверджень, що були надані позивачем.

26 липня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни надійшла заява про залучення третьої особи, в якій просить залучити в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у задоволенні вищевказаної заяви відмовлено.

05 серпня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни надійшло клопотання про приєднання доказів.

Також, 02 вересня 2021 року електронною поштою та 06 вересня 2021 року засобами поштового зв`язку до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни надійшло клопотання про приєднання доказу та дослідження його в судовому засіданні.

06 вересня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни надійшли письмові пояснення.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 04.08.2016 року звернувся до Управління ДМСУ в Київській області із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, оскільки небезпідставно вважає себе жертвою політичного переслідування за ознаками ісламського віросповідання суннітського напрямку (ахль ассуна), прихильники якого переслідуються в Російській Федерації. Внаслідок такого переслідування, яке виразилось у порушенні відносно нього кримінальної справи за ознаками ч. 2 ст. 208 КК Російської Федерації, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не має можливості та бажання повернутись до країни свого громадянства, через побоювання стати жертвою розправи з боку правоохоронних та судових органів.

У зв`язку із фізичною вадою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (повною сліпотою) заяву заповнено адвокатом.

До заяви були додані копії: паспорту громадянина Російської Федерації; постанови про порушення кримінальної справи та прийнятті її до провадження від 15.10.2014 р.; постанови про притягнення як обвинуваченого від 11.11.2014 р.; постанови про розшук обвинуваченого від 27.11.2014 р.; листа Генеральної прокуратури Російської Федерації від 30.11.2015 р.; висновку екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_1 до Російської Федерації від 14.01.2016 р.; постанови Ленінського районного суду м. Ставрополя від 05.02.2015 р.; Ленінського районного суду м. Ставрополя від 13.11.2015 р.; консультативного висновку офтальмолога від 21.06.2016 р.; ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02.06.2016 року у справі №757/26754/16-к; постанови про оголошення обвинуваченого (засудженого) в міжнародний розшук від 12.01.2015 р.

Аналогічні причини виїзду з країни постійного проживання Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 зазначив в анкеті. Також, вказав, що у 2013 році він виїхав до Турецької Республіки на навчання, де у цьому ж році через нещасний випадок лишився зору. Про сфальсифіковану кримінальну справу щодо нього у Російській Федерації дізнався від родичів у Російській Федерації. В інших країнах, окрім Турецької Республіки, у період 2013-2015 рр. не перебував.

18 серпня 2016 року з Громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 проведена співбесіда, оформлена протоколом від 18.08.2016 року, копія якого наявна у справі.

Управлінням ДМСУ в Київській області складено Висновок від 25 серпня 2016 року у справі №2016 KV0024 про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ДМСУ в Київській області від 25 серпня 2016 року №52, згідно ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі вказаного вище висновку від 25.08.2016 року відмовлено Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що оформлено повідомлення від 25.08.2016 року №37.

Представник Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - адвокат Герасько Максим Григорович подав скаргу на вказане рішення до ДМС України.

За результатами розгляду скарги ДМС України складено Висновок від 24.12.2016 року ОС №2016KV0024 про відхилення скарги та прийнято відповідне рішення від 26.12.2016 року №72-16 про відхилення скарги.

Листом Управління ДМСУ в Київській області від 30.12.2016 року №4.1/1-3273 Громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 надіслано оригінал повідомлення від 31.12.2016 року №51 про відхилення скарги.

Не погоджуючись із відмовою в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, рішенням про відхилення скарги, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

Згідно ч. 2 с. 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону №3671-VI закріплено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Норми частини 2 статті 5 Закону №3671-VI визначають, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами статті 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно частини 1 статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У відповідності до ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 статті 8 Закону № 3671-VI закріплено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Нормами частини 4 статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

В силу частини 6 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI закріплено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби у Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 04 серпня 2016 року №24 (Т. 1 а.с. 30-31).

У заяві-анкеті позивач зазначив, що вважає себе жертвою політичного переслідування за ознаками ісламського віросповідання сунітського напрямку (ахль ассуна), прихильники якого, не зважаючи на ст. 28 Конституції РФ, яка гарантує кожному свободу віросповідання, вільно обирати, мати та розповсюджувати релігійні та інші переконання й діяти у відповідності до них, повсюдно переслідуються в РФ через категоричне неприйняття офіційним ісламським духовенством справжнього ісламу вказаної течії, навмисно підміняючи його так званим "традиційним" ісламом, який здебільшого протирічить основним приписам Корану та Сунни , що підтверджується щорічними Доповідями Управління Верховного Комісара ООН з прав людини про ситуацію з правами людини і РФ, даними ЄСПЛ, доповіді Уповноваженого з прав людини в РФ (2013).

Також, у заяві-анкеті від 04 серпня 2016 року №24 позивач вказав, що внаслідок такого переслідування, яке виразилося у порушенні відносно нього кримінальної справи за ознаками ч. 2 ст. 208 КК Російської Федерації (Участь у збройному формуванні, не передбаченому федеральним законом, а також участь на території іноземної держави в збройному формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави, з метою, що суперечить інтересам Російської Федерації, а також не є злочином проти миру, людяності та не є військовим злочином), у зв`язку з чим, зазначає про відсутність можливості повернення у РФ з огляду на загрозу життю, здоров`ю, безпеці, свободі його та його сім`ї.

Із протоколу співбесіди від 18 серпня 2016 року справи №2016 KV 0024 вбачається, що позивач у кінці травня 2013 року легально за використанням закордонного паспорту через Азербайджан (м. Баку) виїхав з Російської Федерації до Туреччини через переслідування мусульман-сунітів, де працював в Туреччині будівельником, він був членом волонтерської організації "ИХАХА" (турецька назва), яка допомагала прибувшим на територію цієї країни російськомовним мусульманам, надавала гуманітарну допомогу (продукти харчування, підгузники, все, що необхідно для життя) в Сирію, Палестину, в усі країни, де здійснюється порушення прав мусульман. За потреби позивач їздив у Сирію для розвантаження і розподілення такої гуманітарної допомоги. Під час одного з таких виїздів у вересні 2013 року позивач втратив зір через авіаналіт, як йому потім пояснили, оскільки, він втратив свідомість. У Стамбулі проживав з 2013 року по листопад 2015 року.

Згідно вищевказаного протоколу співбесіди, на територію України позивач прибув 11 листопада 2015 року, на підставі закордонного паспорту з цивільною дружиною, громадянкою України, з метою одруження і встановлення батьківства. Під час проходження паспортного контролю був затриманим, з огляду на перебування у міжнародному розшуку. Відразу не звернувся до органів міграційної служби через юридичну необізнаність, зазначив про зміну адвоката. Також, зазначив про існування побоювань за власне життя та здоров`я в разі повернення в країну громадянської належності, з огляду на переслідування мусульман на території Російської Федерації. Крім того, позивач повідомив, що, перебуваючи у Російській Федерації у 2013 році в Махачкалі його затримала поліція, коли він повертався з мечеті, забрали паспорт та відвезли у відділок, де встановлювали особу позивача, не зважаючи на наявність паспорта, а також побили його.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять наступні документи:

- постанову старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу УФСБ Росії по Ставропольському краю від 15.04.2014 року, якою порушено кримінальну справу №57 щодо ОСОБА_1 , в діях якого наявні ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ, у зв`язку із чим позивача оголошено в міжнародний розшук постановою від 15.01.2015 року (Т. 1 а.с. 56-58);

- постанову старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу УФСБ Росії по Ставропольському краю від 11.11.2014 року, якою позивача притягнуто в якості обвинуваченого по цій кримінальній справі (Т. 1 а.с. 60-63);

- постанову Ленінського районного суду м. Ставрополя (РФ) від 05.02.2015 року, якою застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді взяття під варту, двохмісячний строк запобіжного заходу підлягає відрахуванню з моменту фактичного затримання ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 64-67);

- ухвалу слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2015 року у справі №359/10721/15-к, якою застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тимчасового арешту строком на 40 діб - до 21 грудня 2015 року (Т. 1 а.с. 68-69);

- постанову Ленінського районного суду м. Ставрополя (РФ) від 13.11.2015 року, якою роз`яснено, що початок строку тримання під вартою ОСОБА_1 згідно з постановою цього ж суду від 05.02.2015 на території РФ розпочинається з моменту перетину позивачем державного кордону РФ і передачі службі конвою РФ (т. 1 а.с. 70-71);

- постанову оперуповноваженого 1 відділення відділу ЗКС і БТ УФСБ Росії по Ставропольському краю від 11.02.2015 року, якою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук з метою його арешту та видачі на території усіх країн-членів Інтерполу (Т. 1 а.с. 72-73);

- ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року у справі №761/37781/15-к, якою застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 13.02.2016 (Т. 1 а.с. 76-80);

- лист від 30.11.2015 року №81/3-464-15, яким Генеральна прокуратура РФ звернулась до Генеральної прокуратури України про видачу позивача (т. 1 а.с. 74-75);

- Висновок за наслідками екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_1 до Російської Федерації від 14.01.2016 року, затвердженого заступником прокурора Київської області, згідно якого, підстави для відмови у видачі позивача компетентним органам РФ для притягнення до кримінальної відповідальності - відсутні (Т. 1 а.с. 83-85);

- ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року у справі №757/5745/16-к, якою продовжено строк запобіжного заходу позивачу у вигляді домашнього арешту до рішення Генеральної прокуратури України щодо його видачі і фактичної передачі (екстрадиції) компетентним органам РФ, але не більше, ніж до 11 квітня 2016 року (Т. 1 а.с. 86-88);

- ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у справі №767/37781/15, якою застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком 60 днів до 13 лютого 2016 року (Т. 1 а.с. 89-90);

- ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у справі №757/26754/16-к, якою змінено міру запобіжного заходу позивача у вигляді домашнього арешту, зобов`язавши прибувати до прокурора, слідчого судді на дату та час проведення процесуальних дій у відповідності до врученого повідомлення (Т. 1 а.с. 91-92).

Заступником начальника Управління ДМС України в Київській області затверджено Висновок про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 серпня 2015 року справа № 2016 КV0024 (Т. 1 а.с.111-119).

У Висновку досліджено наявну у відкритих джерелах інформацію щодо існування фонду "ИХАХА", Звіт Росії про поточну допомогу Туреччини для Ісламського Емірата , який базується на оперативних даних, Мережа Вольтер , 18.02.2016 року, з огляду на що, відповідач у висновку припустив, що заявник приймав участь у збройних перевезеннях з Туреччини до Сирії, оскільки, з його слів, приймав участь волонтером фонду захисту прав та свобод людини і гуманітарної допомоги "ІНН".

Також, у Висновку від 02 червня 2016 року відповідач зазначив про неточності та суперечливості в твердженнях позивача, з огляду на що, зроблено висновок, що позивачем не була доведена обґрунтованість побоювань шукача захисту стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі вищевказаного Висновку від 25 серпня 2015 року справа № 2016 КV0024, Управлінням Державної міграційної служби у Київській області прийнято оскаржуваний наказ від 25 серпня 2016 року №52 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 120).

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 травня 2021 року у справі № 640/15365/20, від 10 січня 2020 року у справі №520/3972/19 від 21 січня 2020 року у справі № 815/3711/17 зазначив наступне: «...побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо».

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Колегія суддів зазначає, що спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийняте відповідачем ще на стадії попереднього розгляду заяви позивача, яка передбачена статтею 8 Закону № 3671-VI.

Сама ж процедура розгляду такої заяви за Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового Захисту» складається з наступних стадій: попереднього розгляду заяви (стаття 8 Закону); розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

При цьому, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19 зазначив, що «…відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто, в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Також, у вищевказаній постанові Верховний Суд наголосив на тому, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, посилання апелянта на те, що, з метою встановлення справжності фактів повідомлених позивачем в анкеті від 04.08.2016 р., з ним 18.08.2016 р. була проведена співбесіда за результатом проведення якої виокремлено деякі його відповіді, які свідчать про низький рівень правдоподібності та недостовірність тверджень, що були надані позивачем, колегія суддів вважає необгрунтованим, з огляду на вищевказане.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, наведені позивачем в заяві-анкеті причини виїзду з РФ до Туреччини і надані ним пояснення під час співбесіди містять розбіжності. Проте, такі розбіжності не є суттєвими настільки, щоб вважати заяву позивача очевидно необґрунтованою і виключати наявність та/або обґрунтованість побоювань позивача зазнати переслідувань у РФ через своє віросповідання або приналежність до певної соціальної групи (віросповідання сунітського напрямку ахль-ассуна).

Водночас, відповідач цих доводів позивача не перевірив, інформації про країну походження та іншої інформації з відкритих джерел щодо вказаного позивачем віросповідання та обставин переслідування його прихильників у РФ не з`ясував. Дана інформація може доводити обґрунтованість суб`єктивних побоювань Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 зазнати утисків чи переслідувань у разі повернення до країни походження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що інформація зібрана відповідачем головним чином з російських джерел (ресурсів): https://www.rodon.org, https://www.voltairenet.org. Контекст цієї інформації випливає з протидії РФ допомозі Туреччини неурядовим силам Сирії і накладення на Туреччину міжнародних санкцій, тому не виключається необ`єктивність і однобічність такої інформації. Проте, відповідачем не аналізувались обставини збройного та політичного конфлікту в Сирії, позиції щодо нього та участь Туреччини і РФ, тому, посилання у висновку на те, що кримінальне переслідування позивача з боку РФ не є безпідставним, не можуть свідчити про відсутність політичної та/або релігійної складової переслідувань.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених Громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 31 березня 2021 року у справі №520/12239/19, від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19, від 24 квітня 2020 року у справі № 820/6354/16.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно визнано протиправними і скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 25.08.2016 року №52 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оскільки, наведені відповідачем підстави для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є передчасними, враховуючи, що відповідач не виконав усіх умов, необхідних для остаточного вирішення порушеного позивачем питання, колегія суддів вважає, з метою ефективного захисту прав позивача, судом першої інстанції правомірно зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти документи Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даний висновок узгоджується з правовою позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 31 березня 2021 року у справі №520/12239/19.

При цьому варто відзначити, що захист прав громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 у такий спосіб не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, адже суд не приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а зобов`язує його повторно розглянути вказане питання.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 13.09.2021 р.