Справа № 280/9006/20
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/9006/20
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/9006/20 (голдовуючий суддя І-ї інстанції Лазаренко М.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 07.12.2020 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізької області, в якому просив:

- визнати незаконними дії посадових осіб відповідача щодо нарахування йому заборгованості зі сплати єдиного внеску;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-23851-50, видану 23.11.2020 року на суму 27140,74 грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом при прийнятті рішення не враховано всіх обставин, а саме: позивач, з моменту реєстрації як суб`єкт підприємницької діяльності, фактично господарську діяльність не впроваджував, доходів не отримував, звітність до податкового органу не подавав. Позивач зазначає, що лише був зареєстрований як ФОП, а також є інвалідом другої групи, а отже звільнений від сплати єдиного внеску, відтак нарахування такого збору є безпідставним. Крім того, апелянт вважає оскаржувану вимогу незаконною, оскільки інформація в ній фактично ґрунтується на даних інтегрованої картки платника податків, оскільки звітність позивач до податкового органу не подавав, перевірка не проводилася, бухгалтерські та інші документи від позивача не витребовувалися.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що у позивача, як зареєстрованої фізичної особи-підприємця є обов`язок щодо сплати єдиного внеску, а оскаржувана вимога про сплату боргу є законною та обґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу , встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 в період з 07.09.2015 року по 30.11.2020 року зареєстрований як фізична особа-підприємець за основним КВЕД: 69.10 «Діяльність у сфері права», з 07.09.2015 року зареєстрований як платник ЄСВ (реєстраційний номер №08/11-15031).

23 листопада 2020 року Головним управлінням ДПС у Запорізькій області на підставі даних інформаційної системи «Податковий блок» винесена податкова вимога №Ф-23851-50 відносно ОСОБА_1 про сплату боргу зі сплати єдиного внеску у сумі 27140,74 грн. за період з січня 2018 року по вересень 2020 року. Вказану вимогу позивач отримав особисто 27.11.2020 року (а.с.7)

Не погодившись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач оскаржив її до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як фізична особа-підприємець є платником єдиного внеску, а єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Суд першої інстанції зазначив, що у разі відсутності доходу від підприємницької діяльності, такий платник єдиного внеску має самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, але господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту - Закон №2464).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею 2 Закону №2464 дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Приписами пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464 (у редакції, що діяла до 01.01.2017 року) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Колегія суддів зазначає, що Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017 року, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування самостійно, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 №2464).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 був зареєстрований як ФОП в період з 07.09.2015 року по 30.11.2020 року і це не заперечується позивачем.

Посилання позивача на ту обставину, що він у вказаний період підприємницької діяльності не здійснював та не отримував дохід, апеляційний суд до уваги не приймає з наведених вище норм права.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Апеляційний суд зазначає про необхідність сплати єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем, оскільки позивач у спірний період був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а отримання доходу від підприємницької діяльності не є визначальною ознакою для сплати єдиного внеску, оскільки Закон №2464 зобов`язує таку особу сплатити єдиний внесок і у разі відсутності доходу від ведення підприємницької діяльності.

Доказів, що позивач у вказаний період був найманим працівником та роботодавець сплачував за нього єдиний внесок, апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Текст позову та матеріали справи не містять відомостей, що позивач у період 20018-2020 роки є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник.

Таким чином, позивач зобов`язаний як ФОП сплачувати єдиний внесок.

В апеляційній скарзі позивач посилається на ту обставину, що він є інвалідом, а тому звільнений від сплати єдиного внеску.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464 особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 дійсно є інвалідом II групи, що підтверджується довідкою МСЕК 12ААБ №652488 (а.с.11, 60)

Проте, апеляційний суд зауважує, що позивач отримав статус інваліда II групи лише 16 березня 2020 року.

Крім того, про наявність вказаної довідки та пов`язаного з цим права звільнення від сплати єдиного внеску відповідач мав дізнатись при поданні ОСОБА_1 відповідної заяви до контролюючого органу із додаванням вказаної довідки.

Тобто, про наявність будь-яких пільг, що дають право звільнення від сплати єдиного внеску, позивач повинен повідомити відповідний орган, а за відсутності такого повідомлення контролюючий орган позбавлений можливості застосувати до конкретної особи встановлені законом пільги.

Текст позову та апеляційної скарги, як і матеріали справи не містять відомостей про повідомлення позивачем Головного управління ДПС у Запорізькій області про наявність вказаної довідки МСЕК 12ААБ №652488 від 16.03.2020 року.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт жодним чином не спростував доводів відповідача стосовно необхідності сплати єдиного внеску за період з 2018 по вересень 2020 року та не надав доказів на спростування висновків, викладених в рішенні суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/9006/20 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/9006/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко