Справа № 520/9570/21
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

14 вересня 2021 р. Справа № 520/9570/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Супрун Ю.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул.Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що виразилась у не врахуванні винагороди державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, при нарахуванні матеріальної допомоги;

- стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код 43315445, адреса: Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого 16, поштовий індекс 61002) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі в сумі 16048,82 грн., що складається з не нарахованих та не виплачених: сум компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки в розмірі 13142,19 грн., сум компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку в розмірі 1769,90 грн., суми матеріальна допомога на соціально побутові потреби в розмірі 1136,73 грн..

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 вказаний адміністративний позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. У передбачений ухвалою строк недоліки позовної заяви були усунуті шляхом надання заяви про уточнення позовних вимог.

Згідно з положеннями п.1 та п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище та у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року відкрито спрощене провадження у вказаний адміністративній справі. У вказаній ухвалі зазначено, що відповідно до положень п.1 та п.10 ч.6 ст.12, ч.1 ст.257 КАС України, справа належить до справ незначної складності, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.

У період з 05.07.2021 по 30.07.2021 (включно) головуючій по справі перебував у відпустці.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст.2 62 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 769/к від 16.02.2021 з 17.02.2021, ОСОБА_1 , був звільнений з посади заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з ліквідацією державного органу.

При звільнені позивачу було виплачено: за невикористані дні щорічної основної відпустки « 101 Компенсація відпустки» в сумі 105327,36 грн., за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки « 131 Комп. Дод.відп.держсл.» в сумі 14169,60 грн., також у травні 2020 року було виплачено « 116 Матеріальна допомога на соціально побутові потреби» в сумі 12642,41 грн..

На адвокатське звернення від 15.04.2021, відповідач, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) надало відповідь від 21.04.2021 № 14667/29705/17/21/12.3, в якій зазначило, що ОСОБА_1 станом на день звільнення з посади Заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за період роботи не були використані наступні дні щорічної основної та додаткових відпусток: щорічна основна відпустка 223 днів, додаткова відпустка 30 днів.

Винагорода, яка виплачується державному виконавцю, є одноразовою виплатою, тому вона не враховувалась при розрахунку середньої заробітної плати та надало розрахунок:

1. Розрахунковий період для розрахунку компенсації за не використані дні щорічної відпустки з лютого 2020 по січень 2021 року складає 366 днів за винятком 22 календарних днів (11 календарних днів святкові та неробочі дні, 11 днів відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), а відтак: 366-22=344 дні.

Сумарний заробіток ОСОБА_1 за період з лютого 2020 по січень 2021 року вказаний без врахування винагороди державного виконавця в зазначений період.

Середня зарплата в зазначений період вказана без врахування винагороди державного виконавця в зазначений період.

Сума компенсації щорічної відпустки за 223 календарних дні невикористаної відпустки: 105327,36 грн..

Сума компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку 30 днів: 14169,60 грн..

Сума матеріальної допомоги на соціально побутові потреби виплаченої у травні 2020 року становить 12646,41 грн..

Представник позивача вказав, що винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку № 100. Таким чином, така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100. За таких обставин, відповідачем по справі неправильно нараховані ОСОБА_1 компенсації за не використані дні щорічної відпустки, компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, при нарахуванні матеріальної допомоги. На думку позивача, у зв`язку з противоправними діями відповідача, щодо не включення сум, ОСОБА_1 недоотримав грошові кошти, що слугувало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача надав до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 15.07.2021 відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Під час звільнення згідно з наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 16.02.2021 № 769/к позивачу була виплачена компенсація за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2009 по 12.08.2010, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2010 по 12.08.2011, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2011 по 12.08.2012, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2012 по 12.08.2013, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2013 по 12.08.2014, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2014 по 12.08.2015, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2017 по 12.08.2018, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2018 по 12.08.2019, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2019 по 12.08.2020, за невикористані 5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2020 по 15.10.2020, за невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 10.11.2020 по 17.02.2021, за невикористані 04 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки за 08 років стажу державної служби, за 2016 рік, за невикористані 05 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 09 років стажу державної служби, за 2017 рік, за невикористані 06 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 10 років стажу державної служби за 2018 рік за невикористані 07 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 11 років стажу державної служби, за 2019 рік, за невикористані 08 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби, за 2020 рік.

Представник відповідача вказав, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 абзац перший пункту 4 Порядку № 100 доповнено підпунктом "н" згідно з яким при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям. Отже, винагорода державного виконавця в силу приписів Порядку №100 не враховується до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати, тому вимога позивача є необґрунтованою та безпідставною. З огляду на викладене, представник відповідача з адміністративним позовом не погоджується та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 769/к від 16.02.2021 з 17.02.2021, ОСОБА_1 , був звільнений з посади заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з ліквідацією державного органу.

З наявних матеріалів справи вбачається, що при звільнені ОСОБА_1 було зараховано та виплачено: компенсація за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2009 по 12.08.2010, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2010 по 12.08.2011, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2011 по 12.08.2012, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2012 по 12.08.2013, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2013 по 12.08.2014, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2014 по 12.08.2015, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2017 по 12.08.2018, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2018 по 12.08.2019, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2019 по 12.08.2020, за невикористані 5 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 13.08.2020 по 15.10.2020, за невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 10.11.2020 по 17.02.2021, за невикористані 04 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки за 08 років стажу державної служби, за 2016 рік, за невикористані 05 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 09 років стажу державної служби, за 2017 рік, за невикористані 06 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 10 років стажу державної служби за 2018 рік за невикористані 07 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 11 років стажу державної служби, за 2019 рік, за невикористані 08 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби, за 2020 рік

Судом встановлено, що позивач ознайомлений під підпис 17.02.2021 з кінцевим розрахунком при звільненні.

На адвокатський запит від 15.04.2021, відповідач, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) надало відповідь від 21.04.2021 № 14667/29705/17/21/12.3, в якій зазначило, що позивач станом на день звільнення з посади, не використані дні щорічної відпустки з лютого 2020 по січень 2021 року складає 366 днів за винятком 22 календарних днів (11 календарних днів святкові та неробочі дні, 11 днів відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), а відтак: 366-22=344 дні.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що при розрахунку відповідачем не було включено винагороду державного виконавця, яку позивач отримував.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не враховано винагороду державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, невикористану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Вимогами статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні положення містяться у ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (надалі за текстом - Закон № 108/95).

Положеннями ст. 2 Закону №108/95 передбачено, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до п. 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцiненi в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, 2.2. фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статтею 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" встановлено, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 № 126 затверджено Порядок виплати та розмірі винагород державному виконавцю (надалі за текстом - Порядок № 126).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 126, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі за текстом - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено категорії виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати.

У пункті 4 Порядку № 100 наведено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні заробітної плати.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 абзац перший пункту 4 Порядку № 100 доповнено підпунктом "н" згідно з яким при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що винагорода державного виконавця в силу приписів Порядку №100 не враховується до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки.

Суд зазначає, що висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.09.2020 по справі № 814/564/16 не підлягає застосуванню в межах даної справи, оскільки Верховний Суд досліджував аналогічні правовідносини до доповнення підпунктом "н" пункту 4 Порядку №100.

Отже в даному випадку має місце зміна правового регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, внесені зміни Постановою Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 до абзацу першого пункту 4 Порядку яким при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям поширює свою дію на правовідносини, що склалися після набрання чинності вказаним нормативно-правовим актом, а саме 12.12.2020.

З огляду на те, що ОСОБА_1 був звільнений з 17.02.2020 з посади заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 769/к від 16.02.2021, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо неврахування винагороди державного виконавця до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати при розрахунку компенсації за невикористані дні відпусток позивача.

Окрім цього, позовна вимога стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 16048,82 грн., що складається з не нарахованих та не виплачених: сум компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки в розмірі 13142,19 грн., сум компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку в розмірі 1769,90 грн., суми матеріальна допомога на соціально побутові потреби в розмірі 1136,73 грн., є похідною та також не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким чином, оцінюючи в сукупності наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул.Ярослава Мудрого, буд. 16, м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 14.09.2021.

Суддя Ю. О. Супрун