Справа № 520/415/21
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Мар`єнко Л.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 р. Справа № 520/415/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Чалого І.С.,

суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2021, м. Харків, повний текст складено 19.03.21 по справі № 520/415/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день виключення із списків військової прокуратури об`єднаних сил (26.12.2019) компенсації за неотримане речове майно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 26.12.2019 по день фактичного розрахунку (13.07.2020) в розмірі 288156 грн. (двісті вісімдесят вісім тисячі сто п`ятдесят шість гривень).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день виключення із списків військової прокуратури об`єднаних сил (26.12.2019) компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 26.12.2019 по день фактичного розрахунку (13.07.2020) в розмірі 10000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що КЗпП України на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до Законів України, не поширюється. Зазначає, що у спеціальному законодавстві визначений механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби. Зокрема, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права перебувати у списках особового складу відповідної військової частини та отримувати визначене грошове забезпечення протягом відповідного часу. Тому, якщо військовослужбовець при звільненні не забезпечений усіма видами грошового забезпечення, які йому належать, то він має право не давати згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини та далі перебувати на грошовому забезпеченні відповідної військової частини до дня, коли з ним здійснять повний розрахунок. Крім того, зазначає, що остаточний розрахунок був здійснений із позивачем 13.07.2020, а звернувся він із позовом до суду першої інстанції лише 12.01.2021, тобто із пропуском місячного строку.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з червня 2004 року по 26 грудня 2019 року проходив військову службу на різних посадах в органах військової прокуратури.

02.02.2015 між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт та згідно наказу Міністерства оброни України № 61 від 02.02.2015 року позивача відряджено до Генеральної прокуратури України, де в період з 03.02.2015 року по 26.12.2019 року позивач обіймав прокурорські посади в органах військової прокуратури, що підтверджується витягом від 26.12.2019 року з послужного списку особової справи позивача.

17.08.2016 позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , що підтверджує право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

В подальшому, 13.12.2019 згідно п. 11 наказу Міністерства оборони України від 13.12.2019 року № 709 та наказу військового прокурора об`єднаних сил № 759к від 19.12.2019, на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та згідно вказаного наказу військового прокурора об`єднаних сил з 26.12.2019 також виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Шевченківського РВК м. Харкова.

Під час проходження військової служби у військовій прокуратурі об`єднаних сил до дня звільнення в запас позивач перебував на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується речовим атестатом №64/30 військовослужбовця - ОСОБА_1 та довідкою військової частини НОМЕР_1 №350/172/247/3/2/пс від 04.01.2021.

Після видання наказу МО України про звільнення з військової служби, позивач подав відповідний рапорт від 23.12.2019 про здійснення виплати грошової компенсації за невикористане військове майно з наданням витягів відповідних наказів про звільнення з військової служби.

Відповідачем вказаний рапорт отримано 23.12.2019 та 20.01.2020 підготовлено довідку №342/30/1 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику юстиції ОСОБА_1 .

Відповідно до означеного розрахунку на день виключення із списків особового складу позивачу належала до виплати грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 29735,72 гривень.

09.07.2020 командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 172 щодо проведення виплат грошової компенсації вартості за неотримане речове майно підполковнику юстиції ОСОБА_1 відповідно до Постанови КМУ від 16.03.2016 № 178.

Згідно розрахунково-платіжної відомості за липень 2020 року (на виплату компенсації за речове майно військовослужбовців військової прокуратури об`єднаних сил) позивачу, за (виключенням 1,5 відсотка військового збору) визначено суму для сплати в розмірі 29289,68 грн, яка виплачена 13.07.2020, що підтверджується випискою про надходженням по картковому рахунку, відкритому в АТКБ "ПриватБанк" та копією платіжного доручення № 551 від 10.07.2020 (а.с. 28, 29).

Позивач, вважаючи, що він має право на виплату середнього грошового забезпечення за період 26.12.2019 по 13.07.2020 - день остаточного розрахунку у розмірі 288156 (200 днів*1440,78 грн. - середньоденне грошове забезпечення за жовтень - листопад 2019), у зв язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що не здійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.

Отже, на спірні правовідносини за участю позивача у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 КЗпП України для звернення до суду з заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розповсюджуються строки звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що з ним був проведений фактичний повний розрахунок всіх сум, які мали бути виплачені в день його звільнення.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною третьою статті 122 КАС України.

Колегія суддів ураховує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював висновок про те, що "строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців".

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України або загальний шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України.

З огляду на матеріали справи, відповідачем проведено виплату заборгованості в сумі 29143,23 грн, а саме: компенсацію за не отримане речове майно, 13.07.2020, яку перераховано на банківський рахунок позивача, що також підтверджує позивач у позовній заяві з додатками (а.с. 28).

Проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 14.01.2021, тобто з пропуском місячного строку, визначеного достатнім для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби (в тому числі за несвоєчасний розрахунок при звільненні) згідно зі статтею 122 КАС України після отримання належних йому при звільненні коштів.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивач подав позовну заяву до адміністративного суду з пропуском установленого чинним законодавством строку звернення до суду.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення в цій справі помилково дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

В свою чергу Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року № 731-IX (надалі - Закон № № 731-IX), який набрав чинності 17 липня 2020 року, пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України викладено в новій редакції, якою унормовано, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Отже, для поновлення пропущеного позивачем строку враховуючи те, що позивач звернувся до суду 14.01.2021, як зазначалось вище, необхідним є поважність причин його пропуску, в тому числі з указівкою, що такі причини зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Водночас в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач звертався до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду з наведенням підстав для поновлення строку. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на тому, що посилання відповідача на місячний строк звернення до суду є помилковим, оскільки предметом позову не є прийняття позивача на публічну службу, її проходження чи звільнення з публічної служби.

Такі доводи колегія суддів відхиляє, адже спірні правовідносини за участю позивача та відповідача - суб`єкта владних повноважень з приводу стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільнення безпосередньо стосуються питання проходження публічної служби та звільнення з неї.

Отже, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про дотримання позивачем строку звернення до суду є помилковим, у зв`язку з чим наявні правові підстави для залишення позову без розгляду.

В аспекті наведеного вище колегія суддів уважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів зважає на наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, що не було враховано судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог та не врахував необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 122, 123 КАС України в поєднанні з приписами Закону № 731-IX, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення адміністративного позову без розгляду.

У зв`язку з цим, в межах розгляду цієї справи відсутні підстави для надання правової оцінки доводам апеляційної скарги відповідача щодо помилковості висновків суду першої інстанції по суті вирішених позовних вимог.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (крім витрат суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору, що не враховується при розподілі судових витрат), судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі № 520/415/21 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов