Справа № 440/85/21
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 р. Справа № 440/85/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, м. Полтава, по справі № 440/85/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач) в якому просив (з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 06.01.2021):

визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області, яка полягає у невиконанні постанови Другого апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 в частині зобов`язання відповідача доплатити позивачу різницю в пенсії між максимально нарахованим та фактично виплаченим розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплат;

стягнути на користь позивача з ГУ ПФУ в Полтавській області 389705,14 грн, з яких 358129,65 грн - основний борг (різниця в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по 22.05.2019, 14120,49 грн - втрати від інфляції, 17455,00 - 3% річних;

стягнути на користь позивача з відповідача 50000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 закрито провадження у справі №440/85/21 у частині позовних вимог про стягнення на користь позивача з ГУ ПФУ в Полтавській області коштів у розмірі 14120,49 грн - втрати від інфляції, 17455,00 - 3% річних.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 440/85/21 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 440/85/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному осбязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що обраний ним спосіб захисту відповідає критерію захисту порушеного права в порядку позовного провадження, а не шляхом подання заяви у порядку ст. 383 КАС України. Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції проігноровано факти бездіяльності відповідача та доводи позивача щодо заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди. Також, позивач звертає увагу на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 року по справі №640/5248/19, яким визнано протиправними та нечинними п. п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області.

09 квітня 2018 року на підставі довідки Ліквідаційної комісії УМВС України у Полтавській області від 21.03.2018 №4/10532 про розмір грошового забезпечення, що враховується при перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача та визначено розмір пенсії після перерахунку в сумі 4564,43 грн., що підтверджується рішенням про перерахунок пенсії.

Різниця пенсії, перерахованої виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 склала 43774,56 грн.

Зазначена сума виплачується позивачу в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103: з 01.01.2019 по 31.12.2019 щомісяця окремою сумою в розмірі 911,97 грн. (1823,94 грн.*50%), а з 01.01.2020 по 30.06.2021 - щомісяця окремою сумою розмірі 1823,94 грн.

Станом на 01.07.2020 позивачу у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, виплачено 21887,28 грн. (911,97 грн.*12 місяців+1823,94 грн. *6 місяців).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 січня 2018 року у справі №554/9902/17, яке набрало законної сили 14.03.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо непроведення позивачу перерахунку пенсії із 01 січня 2016 року відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 01 січня 2016 року, виходячи від суми місячного грошового забезпечення у розмірі 7546,10 грн., на підставі довідки, виданої Ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області № 4/10532 від 15.05.2017 року, у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії працівників поліції відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей" № 900 від 23.12.2015 року, статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", № 947 від 18.11.2015 року "Про внесення змін до постанови КМУ від 09.03.2006 року № 268". В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань із Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн.

На виконання вказаного судового рішення 17 квітня 2018 року позивачу здійснено перерахунок пенсії, після якого розмір пенсії позивача з 01.01.2016 складав 4603,12 грн. Різниця пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 склала 928,56 грн. Вказана сума виплачена позивачу 22.05.2020, що не заперечується позивачем.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року у справі №816/1235/18, яке набрало законної сили 19.07.2018, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо нездійснення на підставі довідки ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 14 березня 2018 року №4/2158 перерахунку призначеної позивачу пенсії протиправною. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 січня 2016 року, як пенсіонеру органів внутрішніх справ, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей" №900 від 23 грудня 2015 року, статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанов Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", №947 від 18.11.2015 "Про внесення змін до Постанови Кабінету міністрів України від 09 березня 2006 року №268" на підставі довідки від 14 березня 2018 року №4/2158 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 , виготовленої ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області відповідно до рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 12 лютого 2018 року у справі №554/9801/17. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

На виконання вказаного рішення 01 серпня 2018 року позивачу здійснено перерахунок пенсії на підставі довідки ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 14 березня 2018 року №4/2158, що підтверджується рішеннями про перерахунок пенсії, копії яких містяться у матеріалах справи. Розмір пенсії позивача після перерахунку склав: з 01.01.2016 - 10740 грн., з 01.01.2018 - 13730 грн., з 01.07.2018 - 14350 грн., з 01.12.2018 - 14970 грн.

Різниця пенсії, перерахованої на виконання рішення суду від 11 травня 2018 року у справі №816/1235/18 за період з 01.01.2016 по 18.07.2018 склала 207705,88 грн. Вказана сума 207705,88 грн. виплачена позивачу 11.06.2020, що не заперечується позивачем.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року №440/405/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 440/405/19 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо обмеження перерахованої та виплачуваної позивачу пенсії за вислугу років максимальним розміром з 1 січня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату перерахованої позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 1 січня 2016 року по день проведення виплати. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп.

На виконання вказаного судового рішення 05 червня 2019 року позивачу здійснено перерахунок пенсії згідно вказаного рішення суду з 01.01.2016, розмір пенсії позивача після перерахування склав 21014,50 грн.

Різниця пенсії, перерахованої на виконання рішення суду від 19 березня 2019 року у справі №440/405/19 за період з 01.01.2016 по 22.05.2019, склала 358129,65 грн.

Згідно пенсійної справи позивача станом на 01.07.2020 обліковувалася заборгованість в загальній сумі 380016,93 грн., у тому числі, в сумі 21887,28 грн. - по перерахунку згідно постанови КМУ №103 за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, яка має бути виплачена з 01.07.2020 по 30.06.2021 у порядку встановленому постановою КМУ №103, та в сумі 358129,65 грн. - доплата по перерахунку на підставі постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року №440/405/19 за період з 01.01.2016 по 22.05.2019, яка у органі Пенсійного фонду України включена до Реєстру судових рішень для забезпечення її виплати у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649.

В матеріалах справи №440/85/21 відсутні докази виплати різниці перерахованої на виконання рішення суду від 19 березня 2019 року у справі №440/405/19 за період з 01.01.2016 по 22.05.2019, пенсії у розмірі 358129,65 грн.

Не погодившись із бездіяльністю ГУ ПФУ в Полтавській області, яка полягає у невиконанні постанови Другого апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19, позивач звернувся до суду.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1, 4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач просить визнати протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Полтавській області, яка полягає у невиконанні постанови Другого апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №440/405/19 в частині зобов`язання відповідача доплатити позивачу різницю в пенсії між максимально нарахованим та фактично виплаченим розмірами з 01.01.2016 по день проведення виплат та стягнення на позивача з ГУ ПФУ в Полтавській області суму основного боргу у розмірі 358129,65 грн (різниця в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 01.01.2016 по 22.05.2019).

Тобто, підставою звернення позивача до суду стало неналежне виконання ГУ ПФУ в Полтавській області судового рішення у справі № 440/405/19.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року №440/405/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 440/405/19 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо обмеження перерахованої та виплачуваної позивачу пенсії за вислугу років максимальним розміром з 1 січня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату перерахованої ОСОБА_1 пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 1 січня 2016 року по день проведення виплати. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп.

Станом на дату звернення до суду з цим позовом 23.05.2019 року вищевказане судове рішення не набрало законної сили.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Заяву, зазначену у ч. 1 ст. 383 КАС України, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у вищезазначеній статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія зазначає, що процесуальним законом передбачено певну послідовність дій, які позивачу необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаних судових рішень порушувалися його права, свободи чи інтереси.

Таким чином, питання про виконання судових рішень у справі № 440/405/19 не може розглядатись як новий публічно-правовий спір.

Колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні за новим позовом розгляду не підлягають. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного в постановах від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18.

Стосовно позовної вимоги позовної заяви щодо стягнення з відповідача 50000,00 грн моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Вказана праова позиція відповідає висновками, викладеній Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Матеріали справи не містять та позивачвем надано не було доказів заподіяння відповідачем йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні цієї частини позову.

Доводи апеляційної скарги повторюють правову позицію, викладену в позовній заяві, якій суд першої інстанції надав оцінку та дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті позовного провадження.

Згідно з п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruizv. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справ.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст.245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 по справі № 440/85/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко