Справа № 640/12404/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
14 вересня 2021 року м. Київ№ 640/12404/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач, Міноборони України), та з урахуванням поданої 23.06.2020 заяви про уточнення позовних вимог остаточно просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене пунктом протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.02.2020 №20 щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 10,43 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо встановлення розміру фінансового забезпечення ОСОБА_1 у гривнях, встановленого на момент звільнення його зі складу Збройних Сил України у жовтні 1992 року, тобто на момент призначення одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язати здійснити відповідний розрахунок з урахуванням висновків експертизи;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є військовим пенсіонером, звільнений у запас у грудні 1992 року. У липні 2008 Луганська обласна МСЕК №1 встановила позивачу другу групу інвалідності безстроково внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

За рішенням Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.03.2013 зобов`язано Комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В порядку виконання судового рішення Комісією відповідача прийнято рішення, оформлене протоколом №20 від 14.02.2020 про призначення позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, проте її розмір визначено у сумі 10,43 грн, що на думку позивача є порушенням положень Конституції та законів України та не гарантує йому гідні умови у порівнянні з іншими особами, які отримують таку допомогу у значно більших обсягах.

Посилаючись на такі обставини та вважаючи, що посадові особи відповідача помилково провели розрахунки грошової допомоги з урахуванням змін у законодавстві, зокрема із застосуванням Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 №762/96, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2020, відкрито провадження у справі, визначено розгляд провадити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази, витребувано належним чином завірену копію протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум №20 від 14.02.2020.

Від уповноваженого представника Міноборони України 12 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що на виконання судового рішення ОСОБА_1 , якого звільнено у 1992 році, а інвалідність встановлено у 2008, розмір одноразової грошової допомоги визначено виходячи з його грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. В той же час з урахуванням пункту 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 №762/96, яким передбачено, що українські карбованці підлягають обміну на гривні за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню, сума допомоги ОСОБА_1 склала 10,42632 грн.

Відповідач вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, діяв виключно на підставі та відповідно до вимог чинного законодавства України та жодним чином не порушив прав та інтересів позивача, у задоволенні позову просить відмовити.

Запитуваних ухвалою суду від 06 липня 2020 року документів (копії протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум №20 від 14.02.2020) відповідачем суду не надано.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є військовим пенсіонером, звільненим у запас за скороченням штатів у грудні 1992 року, полковник запасу.

Відповідно до Експертного висновку №25466/26-6 від 10.06.2008 встановлено, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у якій позивач брав участь у 1987 році.

Луганською обласною МСЕК №1 31.07.2008 встановлено позивачу другу групу інвалідності безстроково від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до довідки від 30.11.2016 № ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що відповідно до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013 у справі №437/6851/13-а визнано протиправним рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, зобов`язано Комісію призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зазначене судове рішення набрало законної сили 22.08.2013 року.

На виконання судового рішення Міністерство оборони України через Донецький обласний військовий комісаріат листом від 10.03.2020 №11/338 повідомило позивача, що згідно протоколу засідання Комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.02.2020 №20 прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 10,43 грн.

Як вбачається з відзиву відповідача, визначаючи розмір допомоги, останній виходив з того, що ОСОБА_1 звільнено 17.12.1992, а інвалідність встановлено 27.02.2008, тому розмір допомоги визначено з його грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, а саме: окладу за військовим званням 3 750 крб., посадового окладу 12 340,00 крб, та відсоткової надбавки за вислугу років 20% - 3 218,00 крб. В той же час, як зазначає відповідач, з урахуванням пункту 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 №762/96, яким передбачено, що українські карбованці підлягають обміну на гривні за курсом 100 000,00 карбованців на 1 гривню, сума призначеної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги склала: 3 750,00 + 12 340,00 3 218,00 * 54/100 000 = 10,42632 грн.

З таким розміром одноразової грошової допомоги позивач не погоджується, з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ( в редакції, чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що у разі поранення (контузії, травм або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі п`ятикратного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначено Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» за № 499 від 28 травня 2008 року.

Пунктом 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року за № 499 встановлено, що грошове забезпечення визначається: для військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, - за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а для звільнених з військової служби - на день звільнення, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Водночас, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 04.10.2018 року по справі №583/3021/15-а

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби у грудні 1992 року, а 10.06.2008 року йому було встановлено другу групу інвалідності безстроково у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Оскільки позивач є особою, звільненою з військовою служби, інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання йому встановлено у 2008 році, а також з урахуванням наявного судового рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013 у справі №437/6851/13-а останній має право на виплату одноразової грошової допомоги у порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України за № 499 від 28 травня 2008 року, і таке право не оспорюється стороною відповідача.

Предметом розгляду у даній справі фактично є незгода позивача з розміром нарахованої одноразової допомоги, яка визначена відповідачем у сумі 10,43 грн на виконання існуючого судового рішення, а саме: постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013 у справі №437/6851/13-а, якою, зокрема, зобов`язано Комісію призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Виходячи з визначеного предмету розгляду у даній справі, суд зазначає, що відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з при значенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом №20 від 14 лютого 2020 року, прийняте на виконання судового рішення у справі №437/6851/13-а, і може бути оскаржене відповідно до статті 383 КАС України.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а.
За вказаних обставин, позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

У підсумку суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо позивач вважав протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинені на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.08.2013 у справі №437/6851/13-а, то він може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.
Відтак, оскільки є така, що набрала законної сили постанова суду з того самого фактичного предмету спору (право позивача на одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови №499) і між тими самими сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Суд звертає увагу, що строк, передбачений частиною четвертою статті 383 КАС України, за наявності причин, які можуть бути визнані судом поважними, підлягає поновленню, зокрема, з огляду на закриття провадження у цій справі №640/12404/20.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 238, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

У Х В А Л И В :

Закрити провадження в адміністративній справі №640/12404/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса мешкання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: Міністерство оборони України, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, .

Суддя В.І. Келеберда