Справа № 640/13721/21
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 вересня 2021 року справа №640/13721/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо відмови призначити пенсію за віком у зв`язку з неврахуванням періоду роботи з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, оскільки відсутня посада особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення; 2) зобов`язання відповідача врахувати стаж роботи на посаді начальника інформаційного відділу Науково-виробничого підприємства «Артанія» з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що відповідач протиправно не зарахував до його страхового стажу період роботи з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року на посаді начальника інформаційного відділу Науково-виробничого підприємства «Артанія» у зв`язку з відсутністю в трудовій книжці позивача посади особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення, та на підставі цього відмовив у призначенні пенсії за віком.

На думку позивача, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Ухвалою від 27 травня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/13721/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач 17 червня 2021 подав до суду відзив на адміністративний позов, до якого не долучив докази направлення копії відзиву учасникам справи.

Належними доказами направлення відзиву іншим учасникам справи є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість, копія реєстру відправлення поштової кореспонденції зі штампом поштового відділення тощо, засвідчені відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55.

Таким чином, відзив відповідача не відповідає положенням пункту другого частини четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже, не може бути прийнятий до розгляду.

Відповідач 30 червня 2021 року повторно подав до суду відзив на адміністративний позов, який не підписаний уповноваженою особою та, до якого не долучено доказів направлення копії відзиву учасникам справи.

Частиною десятою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, зокрема, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріпляються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Суд зазначає, що відзив відповідача не відповідає положенням частини десятої статті 44 та пункту 2 частини четвертої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України та не може бути прийнятий до розгляду.

Суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

За результатами розгляду анкети позивача щодо призначення пенсії за віком від 25 березня 2021 року №204 (автопенсія) відповідач листом від 31 березня 2021 року №2600-0303-8/54640 відмовив у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та зазначив, що відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років; до загального страхового стажу позивача не враховано період роботи з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, оскільки відсутня посада особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення.

У відповідь на заяву позивача від 04 квітня 2021 року відповідач в листі від 20 квітня 2021 року №2600-0212-8/66626 повідомив, що пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років, необхідний страховий стаж визначений цією статтею - 28 років; страховий стаж позивача, який можна врахувати при призначенні пенсії становить 25 років 8 місяців 21 день; до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, оскільки в трудовій книжці відсутня посада особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення.

Відповідно до записів №15-16 у трудовій книжці НОМЕР_1 , копія якої міститься у справі, позивач 03 роки 08 місяців 20 днів працював на посаді начальника інформаційного відділу НВП «Артанія», а саме, з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року.

Всі інші записи в трудовій книжці позивача не відносяться до предмету спору та не заперечуються сторонами, а тому не досліджуються судом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (стаття 55 Конституції України).

При розгляді спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд перевіряє, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, що визначені законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій) (пункти 1 та 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач, оскаржуючи дії відповідача, стверджує, що порушено його право на соціальний захист.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, громадяни України, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру (пункт 1 статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

В солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема, пенсія за віком (частина перша статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років (частина перша статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Так, право на пенсію за віком мають особи:

1) після досягнення віку 60 років;

2) за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Згідно із статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Отже, позивач має права на призначення пенсії за віком, а відповідач не має права відмовити в призначенні пенсії, якщо доказами підтверджено такі умови:

1) позивач досяг віку 60 років;

2) позивач має необхідний страховий стаж з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України тягар доведення в адміністративній справі лежить на відповідачеві - суб`єкті владних повноважень.

Суд розглянув наявні докази та прийшов до таких висновків щодо кожного з цих пунктів.

1) Позивач досяг віку 60 років.

Згідно із копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим РУ ГУ МВС України в м. Києві 21 січня 2000 року, яка міститься в матеріалах справи, дата народження позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, позивач 23 квітня 2021 року досяг віку 60 років.

2) Позивач має необхідний страховий стаж з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років.

Відповідач в листах від 31 березня 2021 року №2600-0303-8/54640 та від 20 квітня 2021 року №2600-0212-8/66626 зазначає, що без урахування періоду роботи позивача з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року його загальний страховий стаж складає 25 років 08 місяців 21 день, що не заперечується позивачем.

Щодо періоду роботи позивача з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року на посаді начальника інформаційного відділу Науково-виробничого підприємства «Артанія» суд зазначає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка (стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Аналогічна норма передбачена пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637).

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку №637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок №58 від 29 липня 1993 року, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі по тексту - Інструкція №58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 пункту 2 Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Суд встановив, що на аркушах 12 - 13 трудової книжки наявний запис №16 про звільнення позивача 21 вересня 1998 року за власним бажанням, який засвідчений підписом та печаткою підприємства, однак, відсутня посада особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення.

Водночас, суд зазначає, що трудова книжка містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача, зокрема на Науково-виробничому підприємстві «Артанія» з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи.

Відповідно пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301 (далі по тексту - Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачем не заперечується достовірність записів у трудовій книжці про спірний період роботи позивача з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, а судом не встановлено недостовірності вказаних записів та трудової книжки в цілому, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Отже, відсутність посади особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення позивача, не може бути підставою неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення документів і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Таким чином, суд дійшов висновку, що записи в трудовій книжці підтверджують період роботи позивача на Науково-виробничому підприємстві «Артанія» з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року, а відсутність посади особи, яка своїм підписом засвідчила запис про звільнення позивача, не спростовує достовірності записів №15-16 в трудовій книжці, а отже, відповідачем безпідставно не взято до уваги період роботи позивача 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року при розгляді анкети про призначення пенсії та не зарахування до загального страхового стажу позивача 03 роки 08 місяців 20 днів роботи на Науково-виробничому підприємстві «Артанія».

Так, загальний страховий стаж позивача становить 29 років 05 місяців 11 днів та є достатнім для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови призначити позивачу пенсію за віком у зв`язку з неврахуванням до його страхового стажу періоду роботи з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року на Науково-виробничому підприємстві «Артанія» та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача стаж його роботи на посаді начальника інформаційного відділу Науково-виробничого підприємства «Артанія» з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетний асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсію за віком у зв`язку з неврахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року на Науково-виробничому підприємстві «Артанія».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 стаж його роботи на посаді начальника інформаційного відділу Науково-виробничого підприємства «Артанія» з 02 січня 1995 року по 21 вересня 1998 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 );

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ідентифікаційний код 42098368).

Суддя В.А. Кузьменко