Справа № 160/2798/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Ясенової Т.І.
14 вересня 2021 року Справа № 160/2798/21
в адміністративній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення основної винагороди,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову від 14.08.2018 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни (посвідчення №0084 від 26.06.2017 року) виконавчого округу у Дніпропетровській області у виконавчому провадженні №56827013 про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 100 000,00 грн. основної винагороди приватного виконавця.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.08.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. винесено постанову про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні №56827013, відповідно до якої стягнуто із ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. в якості винагороди приватного виконавця. Вказує про відсутність правових підстав для винесення оскаржуваної постанови, оскільки в даному випадку приватним виконавцем сума заборгованості за первинним виконавчим документом фактично стягнута не була, отже постаново приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди є протиправною і такою, що підлягає скасуванню.
Також вказує на те, що оскаржуваною постановою порушено майнові права та інтереси позивача, оскільки було штучно створено підстави для примусового стягнення нерухомого майна ОСОБА_3 і виділення його для недопустимості стягнення за борговими зобов`язаннями ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . Також створено штучно підстави для невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором сумісної діяльності в частині передання 50% реконструйованого об`єкту незавершеного будівництва. Штучно створено підстави для протиправного проникнення в житло, яким з 2008 року користується позивач.
Зазначає, що в даному випадку визнання незаконною та скасування оскаржуваної постанови створить преюдицію з урахуванням суб`єктного складу сторін, яку позивач може використати в пов`язаній справі з приводу визнання недійсними торгів ДП «СЕТАМ», так як торги є похідними від оскаржуваної постанови.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на тому, що позивачем не доведено порушення її прав та інтересів оскаржуваною постановою про стягнення з боржника основної винагороди, прийнятої приватним виконавцем у виконавчому провадженні, в якому позивач не є стороною. Суд зазначив, що зміст адміністративного позову зводиться до викладення обставин, які вже є предметом розгляду інших справ та не стосуються нарахування основної винагороди приватним виконавцем в межах виконавчого провадження №56827013.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у письмовому провадженні без виклику осіб, чим позбавив позивача та третю особу у справі можливістю скористатися своїми правами встановленими процесуальним законодавством, зокрема подати свої заперечення на відзив відповідача надати суду свої пояснення і заперечення.

Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам та доказам наданим позивачем, чим допущено неповноту і не всебічне з`ясування обставин в адміністративній справі. Також вказує на те, що внаслідок реалізації оскаржуваної постанови відповідача, як виконавчого документа приватним виконавцем Мосейко А.Г. у виконавчому провадженні були проведені торги і продано нерухоме майно, в якому проживала позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04. 2021 та прийнято нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною і скасовано постанову Приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни ВП №56827013 від 14.08.2018 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця в сумі 100000 грн. за виконання виконавчого напису нотаріуса №305 від 11.07.2018 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 1000000 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на тому, що постанова приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. ВП №56827013 від 14.08.2018 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця в сумі 100000 грн. прийнята з грубими порушеннями законодавства, носить явно штучний характер та є очевидно протиправною.

Також колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок явно незаконної постанови про стягнення основної винагороди, Приватний виконавець ОСОБА_5 придбала собі домоволодіння без врахування його реконструкції за рахунок позивачки та її майнових прав на це домоволодіння, а також виведений актив, на який може бути звернено стягнення за борговими зобов`язаннями ОСОБА_3 перед позивачкою. Відтак є очевидним, що оскаржуваною постановою порушені права та інтереси позивачки. Іншим шляхом повністю відновити порушені права та інтереси ОСОБА_1 не може оскільки не скасована постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди, навіть якщо вона винесена з явними порушеннями законодавства, є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню у відповідності до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, поки не скасована протиправна постанова про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця в сумі 100000 грн., у ОСОБА_5 за штучно створеними підставами є право звернення стягнення на майно та майнові права, на які має правомірні очікування ОСОБА_1 внаслідок поліпшення цього майна за власні кошти та неповернення значної суми боргу особи, за якою це майно та майнові права зареєстровані. Залишення такої постанови приватного виконавця протирічітиме завданням адміністративного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи.

Вказана постанова прийнята більшістю голосів складу суду, проте вважаю за необхідне відповідно до положень статті 34 КАС України висловити окрему думку у цій справі.

Не можу погодитися з наведеними висновками колегії суддів з таких підстав.

Як встановлено судом 11.07.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. вчинено виконавчий напис за №303 про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1 000 000,00 грн.

На підставі заяви стягувача ОСОБА_4 про примусове виконання виконавчого напису №305, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л. А. 20.07.2018 відкрито виконавче провадження № 56827013, з примусового виконання виконавчого напису №305, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1000000,00 грн.

В рамках виконавчого провадження №56827013 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. 14.08.2018 винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 100 000,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що порушує її права та інтереси позивач звернулася до суду з позовом.

Надаючи оцінку встановленим у справі обставинам, предмету та підставам адміністративного позову вважаю, що відсутні підстави для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови приватного виконавця з таких підстав.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»

Частинами першою та другою статті 27 Закону №1404-VІІІ установлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина п`ята статті 31 Закону № 1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон № 1403-VIII.

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як встановлено судом, на виконанні у приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. перебувало виконавче провадження №56827013 з виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 1000000,00 грн.

В межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем14.08.2018 винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 100 000,00 грн., яка оскаржується позивачем у цій справі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного суду в порядку передбаченому законом.

Судом встановлено, що позивач не є ні стороною, ні учасником виконавчого провадження №56827013 в межах якого прийнято оскаржувану постанову.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Виходячи з вищевикладених обставин та норм законодавства слідує, що особи, які не залучалися у справі можуть оскаржити рішення, дію та бездіяльність державного виконавця чи приватного виконавця якщо вважають, що ними зачіпаються їх права, а тому позивач має безперечне право звернутися до суду за захистом своїх прав.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 30.05.2018 у справі №815/2255/16, від 27.03.2019 №823/359/18, від 05.06.2019 у справі №917/2267/14 висловила правову позицію, що оскільки Цивільним процесуальним кодексом України та Господарським процесуальним кодексом України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

З цього слідує, що під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то

навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а, від 29 квітня 2021 року у справі № 587/517/16-а.

З огляду на вищезазначене, враховуючи предмет та підстави позову, вважаю, що оскаржувана постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, що винесена в межах виконавчого провадження в якому позивач не є ні стороною, ні учасником, не стосується безпосередньо позивача, не створює конкретних правових наслідків для неї, оскільки не породжує виникнення, зміну чи припинення прав позивача на час її прийняття.

При цьому жодні інші рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця в межах вказаного виконавчого провадження позивачем в цій адміністративній справі не оскаржено.

Зокрема вважаю необхідним звернути увагу на те, що боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3 могла в добровільному порядку сплатити основну винагороду приватного виконавця у розмірі, що визначений оскаржуваною постановою, що виключало б звернення вказаної постанови до примусового виконання.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що оскаржуваною постановою порушено майнові права та інтереси позивача, оскільки внаслідок реалізації оскаржуваної постанови відповідача, як виконавчого документа, приватним виконавцем Мосейко А.Г. у виконавчому провадженні були проведені торги і продано нерухоме майно, в якому проживала позивач, а також, що визнання незаконною та скасування оскаржуваної постанови створить преюдицію з урахуванням суб`єктного складу сторін, яку позивач може використати в пов`язаній справі з приводу визнання недійсними торгів ДП «СЕТАМ», так як торги є похідними від оскаржуваної постанови, вважаю, що надання оцінки правомірності рішень та дій іншого приватного виконавця, прийнятих та вчинених на реалізацію оскаржуваної у цій справі постанови відповідача, має надаватися саме в межах розгляду справи про оскарження таких рішень та дій приватного виконавця за результатами розгляду якої і має бути відновлено права позивача, в разі встановлення судом, що таке право було порушено.

Також, щодо наведених доводів позивача, зазначаю, що положеннями частини 1 статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже вказаною нормою передбачено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи та реалізації вказаного арештованого майна. В такому випадку належним способом захисту прав особи є звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Щодо доводів позивача та висновків колегії суддів про прийняття оскаржуваної постанови приватного виконавця з грубим порушенням законодавства, вважаю, що оцінка дотримання законодавства приватним виконавцем при прийнятті оскаржуваної постанови має надаватися крізь призму встановлення порушення прав та інтересів позивача. Оскільки, як зазначалося, оскаржувана постанова відповідача не породжує виникнення, зміну або припинення прав позивача, а стосується виключно обов`язку боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_3 щодо сплатити основної винагороди приватного виконавця, вважаю, що відсутні підстави для надання оцінки дотримання приватним виконавцем вимог законодавства при прийнятті вказаної постанови в межах цієї справи.

Водночас, вважаю обґрунтованими доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи з таких підстав.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені статтею 287 КАС України.

При цьому, положеннями статті 268 КАС України визначено особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи окремих категорій адміністративних справ, в тому числі і справ визначених статтею 287 КАС України.

Так, відповідно до статті 268 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до змісту адміністративного позову позивачем було зазначено, що з урахуванням складеності справи, просить розглядати її не у письмовому провадженні, а з викликом сторін.

Проте, суд першої інстанції ухвалою від 16.03.2021 відмовив у задоволенні вказаного клопотання та відкрив спрощене позовне провадження у справі, призначивши розгляд справи без виклику сторін.

Зважаючи на те, що законодавством встановлено особливості розгляду справ цієї категорії, а також наявність відповідного клопотання позивача, посилання суду першої інстанції на положення пункту 2 частини 6 статті 262 КАС України, яким передбачено можливість суду відмови у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, вважаю безпідставним.

Наголошую, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи адміністративного судочинства як рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються в справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

На підставі викладеного, вважаю, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини що мають значення для справи та суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Проте судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішенням про відмову у задоволенні позову.

Суддя Т.І. Ясенова