Справа № 320/14123/20
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 року м.Київ №320/14123/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо розміру, призначеної ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності І групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 , як інваліду першої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби одноразової грошової допомоги у розмірі 400 - кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб на 1 січня 2020 року, відповідно до п. "б" ч. 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей", з урахуванням раніше виплаченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.03.2016 позивачеві була встановлена І група інвалідності із захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 у справі №320/1228/19 було зобов`язано відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі та порядку, встановленому п."б" ч.1 ст. 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей". Даний закон передбачає, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності 1 групи. У вищезазначеному рішенні суду було надано обґрунтування щодо розміру та порядку виплати позивачеві одноразової грошової допомоги. Проте, відповідач проігнорував вимоги суду та виплатив одноразову грошову допомогу у розмірі, який не відповідає п. «б» ч.1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правий статус військовослужбовців та членів сімей». В подальшому, із постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.09.2020 позивач дізнався, що 28.02.2020 Міністерством оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в сумі 344500 грн., які платіжним дорученням від 18.03.2020 №864 були йому перераховані. Водночас, розмір грошової допомоги станом на 1 січня 2020 року має становити 840 800 грн. (2102х400). Відтак, сума недоотриманої позивачем коштів становить 496300 грн. Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.01.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що в розумінні Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», днем встановлення інвалідності є дата проходження первинного огляду МСЕК, дата підвищення групи інвалідності або встановлення більшого відсотку працездатності не може вважатися датою встановлення інвалідності. Відповідач стверджує, що суди при розгляді справ №320/1228/19 не врахували, що нас звернення позивачем з заявою про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328 від 03.11.2006, яка діяла з 01.01.2007 до 01.01.2014. Тому, на думку відповідача, суд помилково зобов`язав його виплатити допомогу на підставі п.«б» ч.1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки дана норма не розповсюджується на спірні правовідносини. Крім того, враховую, що позивачеві було встановлено вищу групу інвалідності (І) понад дворічний термін з часу первинного встановлення інвалідності, то відповідно, правових підстав для здійснення виплати одноразової грошової допомоги у Міністерства оборони України не має. Позивач не звертався з заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, з дня первинного встановлення інвалідності (23.01.2013) щодо можливості призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги. Законом України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено поновлення строку на отримання одноразової грошової допомоги. На цих підставах, відповідач вважає, що підстави для повторного розгляду питання про призначення позивачеві одноразової грошової допомоги відсутні.

Не погоджуючись з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що з рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 у справі №320/1228/19 вбачається зобов`язання відповідача призначити і виплати одноразову грошову допомогу у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року у разі встановлення військовослужбовцю І групи інвалідності. Однак, відповідач не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, протиправно призначив та виплатив одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у меншому розмірі, чим порушив права позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії серії НОМЕР_2 , виданим Броварським МВ ГУМВС України у Київській області 24.07.1996 (а.с. 20, 24).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 у справі №320/1228/2019, яке набрало законної сили 13.11.2019, було визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі та порядку, встановлених п."б" ч.1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Встановленими, зазначеним рішенням, обставинами справи в силу ч.4 ст. 78 КАС України, є:

Позивач проходив службу у Збройних Силах Радянського Союзу і був звільнений з військової служби наказом Начальника Генерального штабу № 67 від 15.05.1977 р. Під час проходження військової служби приймав участь в бойових діях в складі танкового полку з 20.08.1968 по 01.01.1969 у ЧСРР.

ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 22.09.1993 (а.с. 22).

23.01.2013, медико-соціальною експертною комісією при первинному огляді у позивача встановлено другу групу інвалідності по причині захворювання, отриманого в період проходження військової служби. 23.01.2014 Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України встановлено, що захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 30.01.2014, медико-соціальною експертною комісією при черговому огляді позивачеві встановлено другу групу інвалідності по причині захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

25.03.2016, позивачеві при повторному огляді МСЕК була встановлена І група інвалідності з захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 21).

29.11.2019, на виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого здійснювалося виконавче провадження №60948046.

Під час здійснення виконання рішення суду у примусовому порядку, відповідачем було прийнято рішення комісії Міністерства оборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги, оформлено протоколом, від 28.02.2020 № 33, яким було вирішено призначити позивачеві одноразову грошову допомогу в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (23.03.2016) в сумі 344500 грн. (а.с. 52).

Згідно платіжного доручення №864 від 18.03.2020 позивачеві була перерахована сума у розмірі 344500 грн. (а.с.51).

З постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 21.09.2020 в межах виконавчого провадження №60948046 про закінчення виконавчого провадження вбачається, що у зв`язку з надходженням заяви про закінчення виконавчого провадження від 02.04.2020, за підписом заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України Галімського С. про виконання рішення суду, було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №320/1228/19, виданого 29.11.2019 (а.с. 18-19).

Не погоджуючись з протиправними діями відповідача щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності І групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Згідно з ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-XII, тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності (крім військовослужбовців строкової служби), що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Судження відповідача про те, що нова редакція Закону № 2011-XII (з 01 січня 2014 року) не поширюється на позивача з огляду на дату звільнення, є безпідставною, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону № 2011-XII законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 листопада 2018 року у справі № 295/3869/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 760/16027/16-а, від 07 лютого 2019 року у справі № 816/1266/16.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0523947 від 25.03.2016 позивач є інвалідом І групи з 23.03.2016. Причиною інвалідності зазначено захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

На день встановленні І групи інвалідності позивачу діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Згідно пункту 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною другою пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня у справі № 820/2504/18.

Стосовно доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, встановленого пунктом 8 статті 16-3 Закону № 975, колегія суддів вважає їх помилковими.

Так, 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016, яким було доповнено частини четверту ст. 16-3 Закону № 2011-XII абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Однак, вказана норма не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме зміни групи інвалідності за часовий проміжок з 2013 року по 2016 рік, адже це фактично призведе до застосування зворотної дії закону в часі.

Оскільки право на одноразову грошову допомогу у ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю І групи виникло 23 червня 2016 року, а звернувся він із заявою та документами про виплату одноразової допомоги 21 грудня 2017 року, звернення за отриманням одноразової допомоги позивачем відбулось в межах встановленого строку.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на викладене, право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того, чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.03.2018 в справі № 295/3091/17.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до частини другої статтей 16, 16-2 Закону № 2011-XII.

Водночас, при виконанні рішення суду відповідач, не дотримуючись висновків судів у рішеннях у справі №320/1228/19, дійшов хибного висновку про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (23.03.2016) в сумі 344500 грн., що призвело до максимального звуження прав позивача, з огляду на наступне.

Позивачеві була встановлена І група інвалідності 23.06.2016, 21.12.2017 він звернувся до відповідача із заявою та документами про первинну виплату одноразової грошової допомоги, станом на час винесення рішень Київським окружним адміністративним судом та Шостим апеляційний адміністративним судом у справі №320/1228/19 (2019 рік) відповідачем ще не приймалося рішення про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги. Та тільки за наслідками відкриття виконавчого провадження №60948046, у лютому 2020 році було розглянуто дане питання.

Визначаючись з розміром грошової допомоги, суд враховує висновки Київського окружного адміністративного суду, зроблені ним у рішенні від 18.07.2019 у справі №320/1228/19, які були підтримані судом апеляційної інстанції з приводу того, що на день ухвалення рішення стаття 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» є чинною в редакції Закону України № 2004-VIІІ від 06 квітня 2017 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 07.05.2017 року. Вказаним Законом № 2004-VIІІ стаття 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» викладена в новій редакції, встановлені інші (підвищені) розміри одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, зокрема у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності І групи в розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Згідно ч. 2 Прикінцевих положень Закону № 2004-VIІІ дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства. Отже, Прикінцевими положеннями Закону № 2004-VIІІ визначена його дія щодо кола осіб, на яких його положення, які набрали чинності з 7 травня 2017 року, не поширюються (зокрема, такими є особи, стосовно яких уже прийнято рішення про виплату одноразової грошової допомоги). Постанова № 975 містить положення (абзац третій пункту 2 Постанови № 975), за якими одноразова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, яке діяло на день виникнення права на отримання допомоги. Такі норми вказаної постанови звужують право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст.ст. 16, 16-2,16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в редакції Закону України № 2004-VIІІ.

Отже, призначення відповідачем позивачеві, як особі з інвалідністю І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, розміру одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (2016) суперечить наведеним положенням статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в редакції Закону № 2004-VIІІ та значно звужує права позивача.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 , як інваліду першої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби одноразової грошової допомоги у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб на 1 січня 2020 року, тобто станом на час фактичного розгляду відповідачем цього питання, відповідно до п. 6 ч. 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей", з урахуванням раніше виплаченої суми.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, заявленого позивачем у прохальній частині позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд звертає увагу, що встановлення судового контролю є правом суду, а не його обов`язком, тому таке процесуальне питання приймається з урахуванням обставин справи.

Відтак, суд зазначає, що наразі відсутні підстави вважати, що відповідач ухилиться від обов`язку виконання вимог даного рішення, у зв`язку із чим, суд відмовляє у такому клопотанні позивача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо визначення розміру, призначеної ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності І групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Зобов`язати Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ - 00034022) повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 (код РНОКПП - НОМЕР_1 ), як особі з інвалідністю першої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, одноразової грошової допомоги у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленому законом для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року, відповідно до п. "б" ч. 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей", з урахуванням раніше виплаченої суми та висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.