Справа № 440/5052/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 р. Справа № 440/5052/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Спаскіна О.А. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 (головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко) по справі № 440/5052/21

за позовом ОСОБА_1

до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області , Держави Україна в особі Державної казначейської служби України

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив:

- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, розпорядником яких є Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки у розмірі 16 825 грн. заподіяної виконанням неконституційного правового акту;

- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, розпорядником яких є Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має статус учасника бойових дій, проте щорічна разова грошова допомога до 05 травня за 2017-2019 роки виплачувалася йому в меншому розмірі (менше п`яти мінімальних пенсій за віком), що є порушенням ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок протиправної бездіяльності.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі №440/5052/21 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав порушення встановленого ч.2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду та запропоновано усунути вказані недоліки шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску із заявленими позовними вимогами.

На виконання вимог суду, 09.06.2021 позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання зазначив, що звертається з вимогами про відшкодування шкоди, завданої йому, як учаснику бойових дій державою в особі суб`єкта владних повноважень Центру по нарахування та здійсненню соціальних виплат в Полтавській області, внаслідок виконання ним неконституційного закону, в зв`язку з чим право на таке звернення до суду не обмежується будь-яким строком, а відмова відповідача 1 відшкодувати завдану шкоду відноситься до триваючого правопорушення. Тому просить визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року по справі №440/5052/21 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 року по справі № 440/5052/21, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції невірно визначено предмет позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду з позовом не про визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу щодо не нарахування та не виплати не отриманої чи недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, а просив відшкодувати шкоду, завдану позивачу, як учаснику бойових дій державою в особі суб`єкта владних повноважень Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, внаслідок виконання ним неконституційного закону, а право на таке звернення не обмежується будь-яким строком. Крім того, в 2017-2019 роках підстав для звернення до суду у нього не було, оскільки виплата в той період часу допомоги проводилася на підставі п.26 "Прикінцевих положень" Бюджетного Кодексу України, та лише після визнання цієї норми неконституційною Конституційним Судом України від 27.02.2020 у позивача виникло право звернення до суду. Також просить врахувати, що оскільки виплата до цього часу нездійснена, зазначене свідчить про триваюче порушення.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, зазначену в пункті 3 ч.1 ст. 294 цього Кодексу (повернення позову), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, керуючись п.9 ч.4 ст.169 КАС України, враховуючи неповажність причин пропуску строку звернення до суду, наведених позивачем, виходив з того, що звертаючись до суду з позовом 20.05.2021 року ОСОБА_1 пропустив, встановлений ч.2 ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

Частиною першою вказаної статті визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та надано строк для усунення недоліків.

Зі змісту вказаної ухвали убачається, що позовна заява була подана з порушенням вимог статей 160, 161 КАС України, так до позовної заяви не додано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

Зокрема суд зазначив, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом щодо вимоги про стягнення допомоги до 5 травня за 2015 рік слід обраховувати з 30 вересня 2015, за 2015 рік слід обраховувати з 30 вересня 2016, за 2017 рік слід обраховувати з 30 вересня 2017, за 2018 рік слід обраховувати з 30 вересня 2018, за 2019 рік слід обраховувати з 30 вересня 2019.

Разом з цим, до суду позов поданий 20 травня 2021 року, що свідчить про пропуск встановленого законом строку для звернення до суду, проте клопотання про його поновлення не подане.

На виконання ухвали суду позивачем подано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якому він зазначив, що до цього часу виплата відповідачем грошової допомоги йому не проведена, отже правопорушення є триваючим, крім того в 2017-2019 були відсутні підстави звернення до суду з позовом, оскільки розмір виплати був визначених Бюджетним Кодексом України. Крім того ним заявлені вимоги про відшкодування шкоди, до яких строки звернення до суду не застосовуються.

Відповідного до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Тобто, повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Позивач вважається таким, що не усунув недоліки, якщо до закінчення встановленого судом строку не усунув усіх або хоча б одного недоліку, зазначеного в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, виходив з того, поважним причин пропуску строку позивачем не зазначено.

Колегія суддів звертає увагу, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду у зв`язку з тим, що предметом спору є відшкодування шкоди, а не протиправність дій відповідача, ухилення відповідача від виконання обов`язку провести виплату в належаному розмірі, що свідчить про тривалість порушення не можуть бути визнані поважними, оскільки в матеріалах даної справи відсутні будь-які фактичні данні щодо наявності обґрунтованих перешкод, у зв`язку з якими позивач не міг звернутися до суду або до відповідача для надання йому відповідних роз`яснень щодо виплати грошової допомоги в межах встановленого КАС України строку звернення до суду.

Жодних інших доказів у підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення із цим позовом позивач до суду не надав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки у розмірі визначеному частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" , тобто фактично просить визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області стосовно нарахування спірної одноразової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Щодо посилань апелянта стосовно того, що предметом позову є відшкодування шкоди, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного Кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень , розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів зауважує, що сутність вимог позивача полягає у незгоді з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень стосовно не виплати грошової допомоги у розмірі , передбаченому частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", отже, спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом № 3551-XII у зв`язку з чим відхиляє доводи апелянта стосовно невірного визначення судом першої інстанції предмету позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що звернення позивача до суду з адміністративним позовом про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки в розмірі 16 825,00 грн., не впливає на суть правовідносин та фактично предметом спору є право позивача на отримання зазначеної допомоги в розмірі, визначеному Законом України.

Також, суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Колегія суддів зауважує, що допомога до 5 травня є платежем, розмір якого в будь-якому разі відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений розрахунок одноразової грошової допомоги.

Отже, з дня отримання допомоги до 5 травня, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання такої допомоги, демонструючи свою необізнаність щодо підстав нарахування одноразової грошової допомоги в меншому розмірі звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.

В той же час, суд зауважує, що відповідно до статті 17-1 Закону № 3551-XII особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, Законом № 3551-XII встановлено розумний строк для звернення до органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги для отримання її доплати, у разі якщо виплату не здійснено або здійснено в розмірі меншому ніж встановлено Законом.

При цьому, колегія суддів зауважує, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата оспорюваної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Як наслідок перебіг строку звернення позивача до суду з цим позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

У зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду із цим позовом щодо ненарахування та невиплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №420/718/21.

Тобто, строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати щорічної разової допомоги за 2017 рік - 30 вересня 2017 року та сплив 30 березня 2018 року, за 2018 рік - 30 вересня 2018 року та сплив 30 березня 2019 року, за 2019 рік - 30 вересня 2019 року та сплив 30 березня 2020 року.

З позовної заяви вбачається, що позивач, звертаючись 25.03.2021 року до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області з заявою про надання довідки про фактичний розмір виплаченої одноразової допомоги до 5 травня та відшкодуванню завданої матеріальної шкоди в розмірі 25145 грн., зазначав про отримання ним в 2017 році разової грошової допомоги до 5 травня у сумі 1200 грн., у 2018 році у сумі 1265 грн., у 2019 році у сумі 1295 грн., тобто був обізнаний, що розмір його разової грошової допомоги до 5 травня за вищезазначені роки виплачувався відповідно до постанов Кабінету Міністрів, якими встановлено такі розміри.

Таким чином, враховуючи обізнаність позивача про порушення свого права при отриманні виплати грошової допомоги до 5 травня в 2017-2019 роках та встановлений шестимісячний строк для звернення до суду, останній за захистом своїх прав у встановлений законодавством строк не звернувся.

Між тим, позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом 20.05.2021 року, тобто з порушенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого п.2 ст.122 КАС України.

Доводи апелянта про відсутність факту порушення ним строку звернення до суду, з огляду на триваюче правопорушення відповідача у сфері соціального захисту, колегія суддів вважає помилковими.

Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, а не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди відповідач був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання та така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо соціального забезпечення.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки позивача про те, що його права на звернення до суду у сфері соціального захисту є абсолютними та не обмежуються будь-яким строком.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Колегія суддів зазначає, що поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначено в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Також у рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі Мушта проти України зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом ним не наведено та не доведено, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви.

З огляду на викладене, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що судом ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права, законне і обґрунтоване, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 по справі № 440/5052/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді О.А. Спаскін Я.В. П`янова