Справа № 420/1797/20
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1797/20
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (надалі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Таїровської селищної ради Овідіопольского району Одеської області, що полягає в не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року у справі №420/1488/19 з 18.07.2019 року по 01.12.2019 року включно у сумі 103721,95 грн. без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати;

- стягнути з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року у справі №420/1488/19 з 18.07.2019 року по 01.12.2019 року включно у сумі 102583,85 грн. без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року по справі №420/1488/19, яке звернуто судом до негайного виконання в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць, адміністративний позов ОСОБА_1 до Таїровського селищного голови та Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі - на посаді заступника Таїровського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради та виплати середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу задоволено частково.

Вказаним вище рішенням судом, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Таїровського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 20.02.2019 року та стягнуто з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.02.2019 року по 17.07.2019 року включно у розмірі 106 903,76 грн. (сто шість тисяч дев`ятсот три гривні 76 коп.) з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Надалі відповідачем 02.12.2019 року розпорядженням секретаря селищної ради, т.в.о. Таїровського селищного голови Овідіопольського району Одеської області Л.А. Бурлаки від 02.12.2019 року №168-ОС на виконання зазначеного вище судового рішення, що набрало законної сили, ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника Таїровського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів з 20.02.2019 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.02.2019 року по 17.07.2019 року включно у розмірі 106 903,76 грн. (сто шість тисяч дев`ятсот три гривні 76 коп.) з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Поряд з цим позивач зазначив, що йому не виплачено всі кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу на які він має право, як поновлений працівник, а саме у період не виконання рішення суду від 17.07.2019 року по справі №420/1488/19 з 18.07.2019 року по 01.12.2019 року включно.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період невиконання рішення суду позивач звернувся до суду з цим позовом.

Залишаючи без розгляду даний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду з позовом пропущено місячний строк звернення, а обставини, викладені у клопотанні позивача про поновлення процесуального строку визнані як такі, що не є поважними для поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Частиною 5 ст.124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 2 ст.372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №808/1271/18.

Виходячи з буквального тлумачення зазначеної норми, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 17.07.2019 року в частині поновлення на посаді та виплаті середнього заробітку виконано відповідачем лише 02.12.2019 року.

За своєю суттю середній заробіток за час вимушеного прогулу є компенсацією працівнику заробітної плати, яку працівник не отримував внаслідок його незаконного звільнення.

Відтак, виконавши рішення суду від 17.07.2019 року та поновивши позивача на посаді лише 02.12.2019 року, відповідач, окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2019 року по 17.07.2019 року, повинен був виплатити позивачу також і заробіток за період з 18.07.2019 року по 01.12.2019 року, тобто по день фактичного поновлення позивача на посаді.

Невиконання такого обов`язку є порушення законодавства про оплату праці, що в свою чергу в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України надає позивачу право звернутися до суду з позовом про стягнення такої недоплаченої суми без обмеження будь-яким строком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі №552/3404/17, від 24.12.2020 року у справі №807/2434/15.

З цих підстав колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з позовом, та як наслідок залишення позову без розгляду.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті з рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі №1-13/2013, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційним судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 13.02.2020 року у справі №818/1095/16.

Згідно ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ст.308, ст.311, ст.312, ст.320, ст.322, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.