Справа № 120/3989/21-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 вересня 2021 р. Справа № 120/3989/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати державної соціальної допомоги та стягнути на її користь державну соціальну допомогу в розмірі 22503,50 грн, яка належала інваліду з дитинства першої групи "А" ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що звернувшись до відповідача із заявою про отримання державної соціальної допомоги в розмірі 22503,50 грн, яка належала померлому інваліду з дитинства першої групи "А", який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала відмову, у зв`язку із тим, що пропустила 6 місячний строк для звернення за недоотриманою допомогою.

Ухвалою суду від 30.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів.

На виконання вимог ухвали суду, відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно якого просить відмовити у задоволенні адміністративного позову з тих підстав, що пунктом 6.4 Порядку №226/293/169 від 30.04.2002 зазначено, що призначені суми державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, які належали особі з інвалідністю з дитинства і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які згідно із законодавством належать до кола осіб, забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Однак батьки і чоловік (дружина), а також родичі, які проживали разом з особою з інвалідністю з дитинства на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не входять у коло забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Державна соціальна допомога виплачується зазначеним особам за повний місяць, в якому настала смерть особи з інвалідністю з дитинства, незалежно від дати його смерті.

Ця державна соціальна допомога виплачується за повний місяць, в якому настала смерть дитини з інвалідністю.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю.

Разом із тим, позивач звернулася до відповідача після спливу 6 місяців після смерті особи з інвалідністю з дитинства, що виключає можливість отримату таку допомогу.

Зважаючи на те, що розгляд цієї справи здійснюється в порядку письмового провадження, тому суд при ухваленні даного рішення зважає на положення частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Разом із тим, слід враховувати приписи частини 5 статті 250 КАС України, згідно із якими датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та є двоюрідною бабою ОСОБА_2 , особи з інвалідністю І групи з дитинства, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом.

За життя ОСОБА_2 йому нараховано, але ним не отримано, державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю І групи з дитинства в розмірі 22503,50 грн.

Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, спадщина ОСОБА_2 складається з недоотриманої державної соціальної допомоги, відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" в сумі 22503,50 грн. Спадкоємцем зазначеного майна ОСОБА_2 є його двоюрідна баба ОСОБА_1 .

З метою отримання недоотриманої державної соціальної допомоги, що належала ОСОБА_2 , відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" в сумі 22503,50 грн, позивач неодноразово зверталася до відповідача.

Однак за результатами розгляду її заяв отримувала відмову.

Не погоджуючись з бездіяльнісю відповідача щодо не виплати їй недоотриманої державної соціальної допомоги, що належала ОСОБА_2 позивач звернулася до суду.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю гарантує Закон України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16.11.2000 № 2109-III (далі - Закон № 2109-III).

Статтею 1 Закону № 2109-III визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

Відповідно до статті 4 Закону № 2109-III державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

На дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

Відповідно до статті 8 Закону № 2109-III заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання. До заяви про призначення державної соціальної допомоги повинні бути додані документи про вік і місце проживання особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю, документи про місце проживання батьків, усиновителів, опікуна або піклувальника, який подав заяву, а також довідка медико-соціальної експертизи або медичний висновок, видані у встановленому порядку.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Стаття 14 Закону № 2109-III передбачає, щопідставою припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги є влаштування особи з інвалідністю з дитинства до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Крім того, статтею 15 Закону № 2109-III встановлено, що у разі смерті особам з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю члену її сім`ї або особі, яка здійснила поховання, виплачується на вибір допомога на поховання в розмірі двомісячної суми державної соціальної допомоги згідно із цим Законом або допомога на поховання чи відшкодування витрат на поховання згідно з іншими нормативно-правовими актами.

Допомога на поховання виплачується незалежно від строку звернення за її виплатою.

Відповідно чинного на момент виникнення спірних правовідносин Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям інвалідам, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30.04.2002 № 226/293/169 (далі - Порядок), який розроблений відповідно до Закону № 2109-III та який визначає умови призначення та порядок надання і виплати: державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам віком до 18 років; надбавок на догляд за інвалідами з дитинства та дітьми-інвалідами віком до 18 років; допомоги на поховання інваліда з дитинства або дитини-інваліда віком до 18 років.

Відповідно до пункту 1.2. Порядку державна соціальна допомога призначається і виплачується громадянам України, які постійно проживають на території України; іноземним громадянам та особам без громадянства, які переселилися з інших держав на постійне проживання в Україну, та особам, які набули статусу біженців.

Державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам призначається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - місцеві органи з питань соціального захисту населення).

Згідно з пунктом 2.1. Порядку право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства та діти-інваліди віком до 18 років.

Під законними представниками дітей з інвалідністю треба розуміти батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікунів, піклувальників.

Пунктом 2.4 Порядку містить перелік документів, які подаються для призначення соціальної допомоги, та зазначається, що заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із їх законних представників за зареєстрованим місцем проживання або за місцем фактичного проживання особи, яка подає заяву. Державна соціальна допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за місцем реєстрації заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

Якщо зареєстроване місце проживання або місце фактичного проживання законного представника не збігається із зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання дитини з інвалідністю, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення проводять перевірку відомостей щодо неотримання державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю другим із законних представників з використанням інформаційних систем.

Положення Порядку щодо виплати допомоги на поховання кореспондуються з положеннями Закону № 2109-III, та уточнюють, що допомога на поховання не виплачується у разі: смерті особи, яка перебувала на повному державному утриманні (крім випадків, коли поховання здійснюється членами сім`ї або іншою особою); смерті осіб, поховання яких проводиться за рахунок коштів державного бюджету (Пункт 5.2.).

Пункт 6.4 Порядку зазначає, що призначені суми державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, які належали особі з інвалідністю з дитинства і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які згідно із законодавством належать до кола осіб, забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Однак батьки і чоловік (дружина), а також родичі, які проживали разом з особою з інвалідністю з дитинства на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не входять у коло забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Державна соціальна допомога виплачується зазначеним особам за повний місяць, в якому настала смерть особи з інвалідністю з дитинства, незалежно від дати його смерті.

Призначені суми державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, які належали дитині з інвалідністю і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, виплачуються одному з батьків (усиновителів, опікуну, піклувальнику), або одному з членів сім`ї дитини з інвалідністю, які проживали разом з дитиною з інвалідністю на день його смерті. Ця державна соціальна допомога виплачується за повний місяць, в якому настала смерть дитини з інвалідністю.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 , 1990 року народження, до 01.06.2019 проживав в м. Калинівка, Вінницької області разом з рідною бабою ОСОБА_3 , яка була офіційно визнана піклувальником над своїм внуком на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради від 28.04.2006.

Відповідно баба, як офіційний піклувальник, отримувала допомогу особам з інвалідністю по 31.05.2019.

ІНФОРМАЦІЯ_2 офіційний піклувальник, ОСОБА_3 померла.

ОСОБА_1 , двоюрідна баба ОСОБА_2 , стала опікуватися ним без офіційно оформлених на те документів та забрала його на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Балківської сільської ради №816 від 12.06.2019, актом обстеження від 07.06.2019.

29.05.2019 до Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області (Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації Вінницької області) надійшла заява ОСОБА_2 про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Допомогу ОСОБА_2 призначено з 01.06.2019 року в сумі 3074,90 грн, виплата зазначеної допомоги проводилась через поштове відділення зв`язку за місцем проживання заявника ( АДРЕСА_1 ).

Щомісячно з поштового відділення дані кошти поверталися, про що було зазначено у виплатних документах.

Нарахована допомога за весь період складається в сумі 22503,50 грн, дана допомога не отримана за життя ОСОБА_2 (лист управління №1516 від 01.12.2020).

Також, ОСОБА_1 ще за життя особи з інвалідністю - ОСОБА_2 звернулася до Барського районного суду Вінницької області з заявою про визнання ОСОБА_2 недієздатним для подальшого встановлення опікунства.

Згідно рішення Барського районного суду від 22.11.2019 №125/1863/19 ОСОБА_2 визнано недієздатним. Рішення набрало законної сили 24.12.2019.

Разом із тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

16.12.2019 до Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації Вінницької області звернувся ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_4 із заявою про виплату допомоги на поховання особи інвалідністю ОСОБА_2 та державної соціальної допомоги не отриманої за його життя.

Допомогу на поховання, відповідно до п. 5.1. Порядку, надано в сумі 6729,20 грн, її отримав ОСОБА_4 .

Щодо не отриманої соціальної допомоги, ОСОБА_4 повідомлено, що відповідно до статті 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Оскільки ОСОБА_4 не надав підтверджуюючих документів про визнання його офіційними представником, опікуном, піклувальником тощо, йому відмовлено у виплаті соціальної допомоги, неотриманої за життя особи з інвалідністю.

Отже, вперше сім`я Корецьких звернулася за отриманням недоотриманої державної соціальної допомоги, нарахованої особі з інвалідністю через три дні після смерті ОСОБА_2 . Однак, ОСОБА_4 було відмовлено з тих підстав, що він не є офіційним представником інваліда.

З цих підстав, ОСОБА_1 прийняла спадщину ОСОБА_2 , яка складається з недоотриманої державної соціальної допомоги, відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" в сумі 22503,50 грн (свідоцтво про право на спадщину за законом 12.11.2020 №2245).

Не зволікаючи, 13.11.2020 ОСОБА_1 звернулася до Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації Вінницької області із заявою та свідоцтвом про право на спадщину за законом, з метою отримати недоотриману державну соціальну допомогу ОСОБА_2 в розмірі 22503,50 грн.

Відповідно листа Управління соціальної політики Барської районної державної адміністрації Вінницької області №1448 від 17.11.2020, адресованому Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації, відповідач просив надати роз`яснення щодо даної виплати.

Листом Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації №5.2-25-593 від 02.02.2021 повідомлено, що оскільки заявниця звернулася із заявою про отримання державної соціальної допомоги після спливу 6 місяців від дати смерті особи з інвалідністю, підстав для отримання зазначеної допомоги немає.

Соціальний захист є конституційною гарантією громадян України відповідно до статті 46 Конституції України.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Суд наголошує, що статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

В даному випадку поняття "закон" розуміється як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Тому конституційне поняття "закон", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Так, статтею 8 Закону № 2109-III суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді страхових виплат суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Судом встановлено, що позивач є двоюрідної бабою померлого, та мала право на отримання щомісячної соціальної допомоги, так як і її чоловік ОСОБА_4 , як родичі, які проживали разом з особою з інвалідністю з дитинства на день його смерті (пункт 6.4 Порядку).

Однак, як встановлено з листа від 17.11.2020 №1744, відповідачем 16.12.2019 було відмовлено у виплаті такої допомоги ОСОБА_4 .

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду доказів правомірної бездіяльності щодо невиплати недоодержаної соціальної допомоги в розумінні вищенаведених норм Закону.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що невиплата позивачеві раніше призначеної щомісячної соціальної допомоги не може вважатися правомірною, а отже, невиплата допомоги позивачеві відбулася з вини органу соціального захисту населення.

За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки відповідач реалізував надані йому дискреційні повноваження у спосіб, не передбачений законом, і під час розгляду справи встановлено бездіяльність органу владних повноважень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати державної соціальної допомоги ОСОБА_1 в розмірі 22503,50 грн, яка належала інваліду з дитинства першої групи "А" ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути на її користь державну соціальну допомогу в розмірі 22503,50 грн, яка належала інваліду з дитинства першої групи "А" ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задоволольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області щодо невиплати ОСОБА_1 недоотриманої державної соціальної допомоги в розмірі 22503,50 грн, яка належала інваліду з дитинства першої групи "А" ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 недоотриману державну соціальну допомогу в розмірі 22503,50 грн, яка належала інваліду з дитинства першої групи "А" ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Управління соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області (вул. Центральна, 7, м. Жмеринка, Вінницька область, )

Суддя Мультян Марина Бондівна