Справа № 640/17077/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 вересня 2021 року справа №640/17077/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доГоловного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві)
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07 квітня 2020 року №80183-3313-2615
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, вважаючи протиправним визначення суми грошового зобов`язання, у зв`язку із тим, що обов`язок платника податку сплачувати земельний податок виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою, проте, ОСОБА_1 не є власником або користувачем земельних ділянок у розумінні положень законодавства.

Ухвалою від 31 липня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/17077/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач подав відзиву на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується із заявленими позовними вимогами, у зв`язку із тим, що позивач є землекористувачем земельної ділянки під належними йому нежитловими приміщеннями у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційна площа земельної ділянки, що обліковується за позивачем складає 0,007186 га (71,86 кв. м.). Відповідач також звертає увагу, що неоформлення права власності чи користування земельною ділянкою не звільняє позивача від обов`язку сплати земельного податку.

У відповіді на відзив позивач вказав, що не заперечує щодо загального порядку сплати земельного податку власниками земельних ділянок та землекористувачами, проте, наголошує на тому, що він не є та ніколи не був власником чи землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Право платника податків оскаржити рішення контролюючого органу передбачено пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 07 квітня 2020 року №80183-3313-2615 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання із земельного податку у розмірі 17 063,57 грн.

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Стаття 270 Податкового кодексу України встановлює, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з підпунктами 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України визначає, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з пунктами 287.5 та 287.7 статті 287 Податкового кодексу України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. Фізичними особами у сільській та селищній місцевості земельний податок може сплачуватися через каси сільських (селищних) рад або рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про приймання податкових платежів. Форма квитанції встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

У разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Відповідно пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

За визначенням підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У підпункті 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Згідно з пунктом 14.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статті 125, 126 Земельного кодексу України визначають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Системний аналіз вищевикладених положень дає підстави для висновку про те, що фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язаний у порядку та у строки, передбачені положеннями Податкового кодексу України сплатити нараховану суму земельного податку.

При цьому, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленому розділом ХІІ Податкового кодексу України, а підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

Таким чином, у даному випадку, податковий орган зобов`язаний оцінити комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, зокрема, з`ясовувати на підставі даних Державного земельного кадастру площу, цільове призначення, оцінку земельної ділянки, встановити чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на земельний ділянці, чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території тощо.

Як встановлено вище, вказана суму земельного податку визначена у зв`язку із тим, що позивач є землекористувачем земельної ділянки, під належними йому нежитловими приміщеннями у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявні у справі докази підтверджують, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 серпня 2015 року №42144130 позивачу на праві приватної власності належать нежитлові приміщення з №1 по №5 (група приміщень №1) літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 140,7 кв.м.

Проте, позивач зазначає, що він не був ніколи власником чи землекористувачем земельної ділянки за вказаною адресою, тому у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які зареєстровані права на цю земельну ділянку.

За правовою позицією Верховного Суду, що викладена зокрема у постановах від 21 березня 2019 року у справі №826/15276/17 та від 21 листопада 2018 року у справі №826/10289/16, від 19 червня 2018 року по справі №826/8009/16, у разі, коли особа не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належним на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виникає в платника податків з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Верховний Суд вказав, що відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), а в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою .

Нормами Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.8 статті 287 ПК України).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В силу вимог статей 182, 334 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, суд вважає, що обов`язок зі сплати земельного податку виник у нього з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Крім того, суд звертає увагу, що у справі міститься копія заяви ОСОБА_1 від 29 травня 2019 року, адресованої начальнику ГУ ДФС у м. Києві, у якій позивач просив нарахувати йому податок на землю за 2018 рік за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Наведене підтверджує, що позивач є платником земельного податку під належними йому нежитловими приміщеннями у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявної у справі копії розрахунку податкового зобов`язання площа земельної ділянки складає 71,86 кв.м., базова вартість 1 кв.м. - 3 899,09 грн./м.кв., коефіцієнт на функціональне використання землі - 3,00 (відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року №489), узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки - 1,07, коефіцієнт грошової оцінки - 1,249 (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року №873, лист Держагенства ЗРУ від 14 січня 2015 року №6-28-0.22-215-2-15), стаття 289 Податкового кодексу України, коефіцієнт індексації грошової оцінки - 1,433 (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року №783, лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11 січня 2016 року №6-28-0.22-201-2-17), коефіцієнт індексації грошової оцінки - 1,06 (пункт 8 підрозділу 6 Перехідних положень Податкового кодексу України, лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12 січня 2017 року №22-28-0.22-443-2-17); нормативна грошова оцінка за 1 кв.м. земельної ділянки - 23 745,580236 грн., ставка податку - 1%.

У листі Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 квітня 2019 року №05708-7550, копія кого міститься у справі, зазначено відомості про нормативну грошову оцінку 1 кв.м. земельних ділянок, зокрема нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 88:194:0008 за адресою: АДРЕСА_4, складає 23 745,58 грн.

Таким чином, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду пояснення та докази, які підтверджують вчинення ним дій, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, зокрема, щодо з`ясовування на підставі даних Державного земельного кадастру площі, оцінки земельної ділянки, встановлення факту реєстрації права власності на приміщення, що знаходяться на земельний ділянці, та чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території.

Враховуючи викладене, суд вважає правомірним визначення позивачу суми податкового зобов`язання із земельного податку згідно з податковим повідомленням-рішенням ГУ ДПС у м. Києві від 07 квітня 2020 року №80183-3313-2615, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Головне управління ДПС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19; ідентифікаційний код 43141267).

Суддя В.А. Кузьменко