Справа № 300/1756/21
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" вересня 2021 р. справа № 300/1756/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Івано-Франківський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа Івано-Франківський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформленого пунктом 14 протоколу №43 від 25.03.2021, та зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, яка виплачується у разі настання ІІ групи інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 14 протоколу №43 від 25.03.2021, оскільки згідно довідки МСЕК серія МСЕ №009797 від 10.04.1996 позивача визнано особою з інвалідністю IIІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, та при повторному огляді згідно довідки МСЕК серія МСЕ №063283 від 29.10.2003 позивача визнано особою з інвалідністю II групи з тих же причин. Обґрунтовує протиправність оскаржуваного рішення тим, що відповідно приписів пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 та пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі, коли право на отримання одноразової грошової допомоги виникло до набрання чинності Порядком від 25.12.2013 №975, і така допомога не була призначена, вона призначається в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, а днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена в довідці МСЕК. Зазначає, що оскільки первинне встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією відбулось 10.04.1996, тому саме ця дата є датою виникнення у позивача права на одноразову грошову допомогу. Аргументує, що законодавством України, чинним на момент встановлення позивачу інвалідності, було передбачено, що у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів) виплачується страхова сума. При цьому, "обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також в інших випадках, передбачених законом. Стверджує, що до часу встановлення ІІІ групи інвалідності - 10.04.1996 та ІІ - 29.10.2003, страхову виплату, або одноразову грошову допомогу позивач не отримував. Крім цього, зазначає, що Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній на час первинного встановлення позивачу інвалідності, а також на час встановлення II групи інвалідності) не було встановлено жодних часових обмежень для звернення за призначенням вказаної допомоги, а частина 8 статті 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", внесена Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" №5040-VІ від 04.07.2012, набрала чинності 01.01.2014, тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у даній адміністративній справи та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 05.07.2021. Відповідач щодо заявлених позовних вимог заперечив. Доводи позивача про те, що Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в редакції чинній на час первинного встановлення позивачу інвалідності, а також на час встановлення II групи інвалідності, не було встановлено жодних часових обмежень для звернення за призначенням вказаної допомоги, відповідач вважає безпідставними, оскільки аргументує, що інвалідність позивачу була встановлена 10.04.1996, і в подальшому зміна групи інвалідності відбулась 29.10.2003, а позивач звернувся до суду лише в 2021 році, тобто після закінчення трирічного терміну. При цьому, зазначає, що відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в редакції, чинній на час встановлення позивачу IІI групи інвалідності - 10.04.1996, та на час зміни позивачу групи інвалідності на ІІ групу - 29.10.2003, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 7 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії "ОРАНТА" протягом трьох років з дня настання страхової події. Крім цього, відповідач аргументує, що законодавством, встановленим на час звернення позивача до суду з даним позовом, визначено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Просить відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши докази, судом встановлено наступне.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 16.01.2013, позивач є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.35).
Згідно довідки МСЕК серія МСЕ №009797 від 10.04.1996 позивача під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.16).
В подальшому після тривалого лікування, при повторному огляді, згідно довідки МСЕК серії МСЕ №063283 від 29.10.2003, позивача визнано особою з інвалідністю II групи з тих же причин (а.с.18).
За результатом розгляду заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги, Івано-Франківський обласний військовий комісаріат відповіддю №10/5006 від 23.06.2016 повідомив позивача, що оскільки первинна група інвалідності встановлена позивачу до 01.01.2014, дія статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, не поширюється на позивача, то підстав для оформлення висновку щодо призначення одноразової грошової допомоги та направлення документів до Департаменту фінансів не вбачається (а.с.10).
Позивач повторно 23.12.2020 звернувся до Івано-Франківського обласного військового комісаріату з заявою від 22.12.2020 про виплачу одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням II групи інвалідності, внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.15).
Згідно пункту 14 протоколу засідання комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №43 від 25.03.2021, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, якого 18.05.1988 звільнено зі строкової військової служби та 10.04.1996 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія МСЕ №009797 від 10.04.1996), а 29.10.2003 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія МСЕ №063283 від 29.10.2003). Зазначено, що відповідно до рішення Конституційного Суду України під 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1996 та в 2003 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.12, 13).
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".
Статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331;
- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
- у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. При цьому, третю групу інвалідності позивачу вперше було встановлено у 1996 році, а другу групу інвалідності позивачу було встановлено у 2003 році.
Статтею 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу груп інвалідності) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, встановлено, що Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками №499 та №975.
Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22.03.2018 у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. "Обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відтак, у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому у 2003 році ІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах та в порядку, визначених Умовами державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488.
Як встановлено, згідно пункту 14 протоколу засідання комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №43 від 25.03.2021, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, якого 18.05.1988 звільнено зі строкової військової служби та 10.04.1996 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія МСЕ №009797 від 10.04.1996), а 29.10.2003 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія МСЕ №063283 від 29.10.2003). Зазначено, що відповідно до рішення Конституційного Суду України під 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1996 та в 2003 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.12, 13).
Отже, згідно оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, з підстав відсутності правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач, у зв`язку із встановленням йому у 2003 році ІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах та в порядку, визначених Умовами державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, при цьому "обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, то відповідач необґрунтовано прийняв оскаржуване рішення про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, з підстав відсутності правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги на час встановлення інвалідності в 1996 та в 2003 році.
За таких обставин, оскаржуване рішення про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 14 протоколу №43 від 25.03.2021, є протиправним, тому підлягає до скасування.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, яка виплачується у разі настання ІІ групи інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", суд зазначає наступне.
Згідно пункту 7 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії "Оранта" протягом трьох років з дня настання страхової події.
Як встановлено позивач у 2016 році вперше (відповідь №10/5006 від 23.06.2016) пред`явив вимогу щодо виплати одноразової грошової допомоги, а II групу інвалідності позивач отримав 29.10.2003, тобто протягом трьох років з дня настання страхової події, однак позивач не отримав компенсаційних виплат.
Отже, позивач пред`явив вимогу з метою реалізації свого права на отримання спірної виплати протягом трьох років з дня настання страхової події в порядку, встановленому пунктом 7 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, однак позивач не отримав компенсаційних виплат, на які він набув право.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні "Великода проти України" від 03 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, оскільки позивач пред`являв вимогу з метою реалізації свого права на отримання спірної виплати протягом трьох років з дня настання страхової події в порядку, встановленому пунктом 7 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, однак не отримав компенсаційних виплат, на які він набув право, то слід зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, яка виплачується у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене пунктом 14 протоколу засідання комісії №43 від 25.03.2021 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, яка виплачується у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.