Справа № 500/2648/21
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про залишення позовної заяви без розгляду

Справа № 500/2648/21

31 серпня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

за участю:

секретаря судового засідання Паряк Т.Д.

представника позивача Печінка П.В.

представника відповідача Захарова Ю.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до наказу начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України (надалі Відповідач) від 11 березня 2021 року, старшого лейтенанта ОСОБА_1 (надалі Позивач) який обіймав посаду начальника житлово-експлуатаціної служби відділу тилового забезпечення, звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас без права носіння військової форми одягу.

У зв`язку з цим, на час звільнення в запас Позивач мав право на отримання грошової допомоги на підставі частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» проте такої допомоги йому виплачено не було.

13 квітня 2021 року Позивач звернувся до начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України із письмовою заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги. Однак, листом № 11-5539 від 19 квітня 2021 року начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України Позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Протиправна відмова Відповідача спонукала Позивача звернутись до суду за захистом своїх соціальних прав, оскільки дії відповідача не відповідають чинному законодавству.

Ухвалою від 19.05.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 11.06.2021 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 04.08.2021 о 11:45 год.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 16.06.2021. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів від 21 грудня 2011 року № 1322 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 та від 13 лютого 2008 р. № 45» абзац 2 пункту 10 Постанови КМУ № 393- 1992 року замінено абзацами такого змісту: «які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

На день звільнення вислуга років позивача складає менше 10 років в календарному обчисленні, а саме - 8 років 07 місяців 05 днів.

Отже, зазначеними нормативними актами не передбачена виплата такої винагороди за наявності загальної (календарна + пільгова) вислуги 10 років і більше. На даний час, як й на час звільнення позивача, чинним законодавством не передбачено таке поняття як «загальна» вислуга років, на відміну від «календарної».

Посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплата пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» є невірним, оскільки в постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 йдеться про пільгове обчислення вислуги років виключно для призначення пенсії військовослужбовцям, а не для будь-яких інших цілей. Це також підтверджується положеннями абзацу 6 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу). Пільгове обчислення передбачене та застосовується лише для встановлення розміру пенсії.

Позивач в своєму позові посилається на позицію викладену в постанові Верховного суду від 11.04.2018 по справі №806/2104/17, проте зовсім не звертає увагу, що в цій постанові висновки викладені з урахуванням вже недійсної Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 №425 (втратила чинність на підставі наказу МВС України №558 від 25.06.2018). Тобто, на момент розгляду справи і взагалі звернення до суду по справі №806/2104/17, ще не було затверджено Інструкцію 558, на підставі якої передбачено пряму норму щодо необхідності наявності саме 10 років календарної служби.

Відповідач вважає, що відсутні підстави для застосування до позивача на момент звільнення п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги більше 10 років (саме календарної вислуги років), така конкретизація міститься у пп.1 п.9 розділу IV Інструкції 558, у позивача календарна вислуга років складає лише 07 років. Аналогічна правова позиція викладена в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №400/2324/19, постанові Другого апеляційного адміністративного суду по справі №520/9308/2020.

Також представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду.

02.07.2021 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

04 серпня 2021 року ухвалою суду доручено проведення судового засідання 31.01.2021 о 12:00 год. в режимі відеоконференції.

11 серпня 2021 року представником позивача подано заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із пропущеним строком звернення до суду.

Представник позивача заперечив проти поданого клопотання та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Суд, розглянувши адміністративну справу, вивчивши зміст відзиву на позов і відповіді на відзив, клопотання про залишення без розгляду позовної заяви, заперечення на дане клопотання, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України (надалі Відповідач) від 11 березня 2021 року, старшого лейтенанта ОСОБА_1 (надалі Позивач) який обіймав посаду начальника житлово-експлуатаціної служби відділу тилового забезпечення, звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас без права носіння військової форми одягу.

Згідно даного наказу на момент звільнення Позивача з військової служби вислуга років становила 14 років 11 місяців 19 днів, з яких календарних 8 років 07 місяців 05 днів, пільгова 06 років 04 місяці 14 днів.

У зв`язку з цим, на час звільнення в запас Позивач мав право на отримання грошової допомоги на підставі частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» проте такої допомоги йому виплачено не було.

13 квітня 2021 року Позивач звернувся до начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України із письмовою заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги.

Листом № 11-5539 від 19 квітня 2021 року начальника Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Державної прикордонної служби України Позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з тим, що на момент звільнення його вислуга у календарному обчисленні складала 8 років 07 місяців 05 днів, тобто не перевищувала 10 років.

Не погодившись із даною відмовою пенсійного органу позивач звернувся до суду.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.І ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Аналогічна правова позиція щодо застосування строків звернення до адміністративного суду висловлена в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 (справа № 240/12017/19).

Відповідно до частини 1 ст. 120 КАС України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивач наказом №158- ОС від 11.03.2021 «Про особовий склад» був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 12 березня 2021 року, до суду за захистом своїх нібито порушених прав звернувся 12 травня 2021 року, тобто з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Суд вважає, що при розгляді справи необхідно враховувати саме строк установлений частиною 5 ст. 122 КАС, оскільки цей спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і вирішується в адміністративному судочинстві.

З заявою або клопотанням до суду з поновленням строку звернення до суду позивач не звернувся, оскільки вважає, що такий строк не порушений.

В своєму позові представник позивача зауважує, що заходи до судового врегулювання спору між сторонами залишились безрезультатними та додає заяву від 08.04.2021, в якій просить нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповіддю від 19.04.2021 №11/5539 позивачу повідомлено, що ця виплата проводиться за наявності 10 календарних років вислуги.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачена дана виплата, зовсім не передбачено досудового врегулювання спору шляхом звернення до військової частини НОМЕР_1 з запитами, заявами, зверненнями або рапортами.

У зв`язку з викладеним звернення із заявою стосовно нарахування та виплати спірної грошової допомоги при звільненні у межах спірних правовідносин не є обов`язковим.

Крім того, наказ №158-ОС «Про особовий склад» від 11.03.2021 позивач отримав в день виключення зі списків особового складу, а саме 11.03.2021, в якому зазначено, які виплати на день звільнення йому належні, в якому відсутнє посилання про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Також, позивачу було роз`яснено що сам він має право отримати при звільненні, що підтверджується рапортом від 12.03.2021 №7865-р .

Також суд вважає, що з адміністративного позову не відомо підстави або обставини, з яких позивач не мав можливості звернутися за правовою допомогою або до суду як самостійно, так і за допомогою засобів електронного зв`язку або пошти з моменту коли дізнався про своє нібито порушене право (тобто з моменту отримання наказу №№158-ОС «Про особовий склад» від 11.03.2021).

Аналогічна правова позиція щодо досудового врегулювання спору висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Позивачу було відомо, що йому не належить до виплати одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та мав можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою своєчасної підготовки позову та звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17), в постанові Верховного Суду від 31.03.2021 (справа № 240/12017/19).

Крім того, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» міститься у відкритому доступі на сайті https://zakon.rada.gov.ua/ та позивач міг дізнатися про його зміст та передбачити наслідки пропуску строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

Отже, перебіг звернення до суду з позовом розпочався 11.03.2021 (дата винесення наказу №158-ОС «Про особовий склад»), а звернувся до суду лише 12.05.2021.

Таким чином, позивач звернувся з пропуском строку звернення до суду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі також - Інструкція № 558).

Пунктом 2 Розділу І Інструкції № 558 визначено, що у цій Інструкції термін «грошове забезпечення» означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

Місячне грошове забезпечення складається із основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Розділами II, II, IV Інструкції № 558 визначені порядок, умови та розміри виплати основних видів грошового забезпечення; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення; одноразових додаткових видів грошового забезпечення, в яких зовсім відсутнє посилання на одноразову грошову допомогу при звільненні.

Ця виплата передбачена пунктом 9 (Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби) розділу V Інструкції 558.

Одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, оскільки є одноразовою виплатою при звільненні.

Таким чином, оскільки одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а тому позовні вимоги можуть бути обмежені строком звернення до суду.

Згідно із ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначено, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Крім того, у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі « Gradescolo S.R.L. проти Молдови» суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй ухвалі від 15 лютого 2018 року по справі № 800/499/17 зазначив, що строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

В рішенні Верховного суду України від 13 вересня 2006 року по справі № 6-26370кс04 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Отже, поважними причинами можна визначити лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними обставинами, перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Аналогічна позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду у справі № 9901/100/19 від 15 березня 2019 року та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 816/1630/17.

Також в постанові від 11.02.2021 у справі № 240/532/20 зазначено, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Звернення до суду з адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з цим судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), колегія суддів судової палати зазначає, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

Відтак, проаналізувавши все вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення клопотання представника відповідача та залишає адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Керуючись статтями 122, 123, пунктом 8 частини першої статті 240, статтями 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Подлісна І.М.