Справа № 380/10697/21
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому заявлено наступні позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 18.12.2020 по 15.06.2021; надати належну правову оцінку діям відповідача з приховування доказів та введення в оману судів у справах № 380/3007/20 та № 380/113/21; стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби за період з 18.12.2020 по 15.06.2021 в повній сумі 74032,20 грн., без застосування критеріїв зменшення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не провів з позивачем у повній мірі розрахунків при звільненні його з військової служби. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20 відповідач 13.03.2020 виплатив позивачу кошти у сумі 48543,92 грн. (індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по день звільнення зі служби 02.03.2019 21886,08 грн. та компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки 27397,09 грн.). На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі № 380/3007/20 відповідач 17.12.2020 виплатив йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8218,48 грн. 17.12.2020 відповідач на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/3017/20, виплатив позивачу різницю розміру вихідної допомоги при звільненні, врахувавши індексацію грошового забезпечення у сумі 924,04 грн. Позивач звернувся до суду з позовом для отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2020 по 17.12.2020 у зв`язку з несвоєчасною виплатою у повному обсязі вихідної допомоги при звільненні. У справі № 380/113/21 Львівським окружним адміністративним судом прийнято рішення від 13.05.2021. На зазначене рішення відповідач подав апеляційну скаргу.

15.06.2021 відповідач виплатив позивачу 21666,90 грн. індексації грошового забезпечення, яка не була виплачена на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20, у зв`язку з цим позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2020 по 15.06.2021, оскільки цей період не був охоплений вимогами у справах № 380/3007/20 та № 380/113/21, які на даний час ще не вирішені.

Ухвалою від 07.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Відповідач проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що 24.05.2021 на адресу прикордонного загону від позивача надійшов запит щодо інформації про суми індексації грошового забезпечення, які були нараховані йому за 2015-2019 роки на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20. Відповідно під час підготовки відповіді на зазначене звернення позивача та з урахуванням рекомендацій головного розпорядника коштів щодо проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, які надійшли після здійснення виплати 13.03.2021 було здійснено донарахування індексації та з надходженням коштів було проведено їх виплату. Окрім того відповідач зазначив, що суми індексації грошового забезпечення не відносяться до переліку виплат, які належать до грошового забезпечення з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Наказом начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 17 січня 2019 року №14-ос «По особовому складу», згідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії - фельдшера групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), звільненого в запас на підставі підпункту «Б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Остаточною датою проходження військової служби визначено 02 березня 2019 р.

Відповідно до довідки - розрахунку виплачених сум на дату звільнення за березень 2019 року позивачу нараховано 172174,78 грн. (військове звання 65,81 грн., посадовий оклад 204,52 грн., надбавка за вислугу років 135,16 грн., премія 214,74 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 1530,00 грн., допомога на оздоровлення 12133,00 грн., одноразова допомога при звільненні 157729,00 грн., надбавка за ОПС 81,10 грн., НОПС (доплата) 40,55 грн., премія 40,90 грн.) та з врахуванням військового збору 2582,62 грн. виплачено 169592,16 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №380/422/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.07.2015 по 02.03.2019 та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.03.2019 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.07.2015 по 02.03.2019. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.03.2019 року.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20 відповідач 13.03.2020 виплатив позивачу кошти у сумі 48543,92 грн. (індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по день звільнення зі служби - 02.03.2019 21886,08 грн. та компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки 27397,09 грн.).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 у справі №380/3017/20 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині не включення до вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 зі служби індексації грошового забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити перерахунок (донарахування) та виплатити ОСОБА_1 різницю розміру вихідної допомоги при звільненні зі служби із урахуванням індексації грошового забезпечення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі №380/3017/20 в частині відмови у задоволенні позову скасовано та прийнято в цій частині постанову, якою позов в цій частині задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо неподання документів до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області для розрахунку розміру пенсії з врахуванням індексації грошового забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України подати документи до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області для перерахунку (донарахування) розміру пенсії ОСОБА_1 з моменту її призначення, врахувавши індексацію грошового забезпечення. У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі №380/3017/20 залишено без змін.

17.12.2020 відповідач на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/3017/20, виплатив позивачу різницю розміру вихідної допомоги при звільненні, врахувавши індексацію грошового забезпечення у сумі 924,04 грн.

24.05.2021 позивач направив на адресу прикордонного загону запит щодо інформації про суми індексації грошового забезпечення, які були нараховані йому за 2015-2019 роки на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20.

15.06.2021 відповідач нарахував та виплатив позивачу 21666,90 грн. індексації грошового забезпечення, яка не була виплачена на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 380/422/20.

Позивач вважає, що після отримання вказаної суми індексації грошового забезпечення у нього виникло право на отримання середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2020 по 15.06.2021 та звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 зазначав, що аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 було висловлено правову позицію, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд встановив, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі №380/422/20, 15.06.2021 ІНФОРМАЦІЯ_6 (Військовою частиною НОМЕР_1 ) проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні, а саме, нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 21666,90 грн.

Позивач наказом начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 17 січня 2019 року №14-ос «По особовому складу», виключений зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою проходження військової служби визначено 02 березня 2019 р.

Таким чином остаточний розрахунок з позивачем відповідач повинен був провести у день звільнення 02.03.2019. Однак, як встановлено судом, та не заперечується відповідачем лише 15.06.2021 останній доплатив індексацію грошового забезпечення у сумі 21666,90 грн.

Оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення у розмірі 21666,90 грн. та виходячи з меж заявлених позовних вимог, з врахуванням того, що позивач вже звертався до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.03.2019 року по 13.03.2020 року (справа № 380/3007/20) та за період 14.03.2020 по 17.12.2020 (справа № 380/113/21) несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18.12.2020 по 15.06.2021, який визначений позивачем у позовних вимогах, становить 180 днів.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно встановлених у рішенні суду від 380/3007/20 від 30.06.2020 обставин, згідно положень ч. 4 ст. 78 КАС України, для обчислення середнього заробітку слід застосовувати показник 411,29 грн. в день.

Відтак середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18.12.2020 по 15.06.2021 із розрахунку 411,29 грн. в день за затримку терміном 180 дні буде становити 74032,2 грн. (411,29 грн. * 180 дні).

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України заробітку, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду. Так, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи задоволено позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком (розміром грошового забезпечення) та інших конкретних обставин справи.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 240727,02 грн. (169592,16+48543,92+924,04+21666,90), з яких недоплачена сума індексації грошового забезпечення 21666,90 грн. (9%), інші виплати 219060,12 (91%)

Середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за заявлений до стягнення період із 18.12.2020 по 15.06.2021 становить 74032,2 грн.

Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні у сумі 6663 грн. ( 9%* 74032,20)

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Щодо вимоги позову про надання належної правової оцінки діям відповідача з приховування доказів та введення в оману судів у справах № 380/3007/20 та № 380/113/21, то правова оцінка діям відповідача надається при розгляді цих справ. Таким чином, такі вимоги позивача суд відхиляє.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України, судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період затримки з 18.12.2020 по 15.06.2021.

Стягнути з Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2020 по 15.06.2021 в сумі 6663 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Крутько О.В.