Справа № 380/12060/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року

справа №380/12060/20

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Гулій М.Р.,

за участі:

представника позивача Коцай Г.Л., згідно довіреності,

представників відповідача Качмарик Г.В., згідно наказу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛНЕР» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛНЕР» (далі - ТзОВ «ВЕЛНЕР», позивач) до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області, відповідач), у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.08.2020 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.08.2020 ГУ ДПС у Львівській області було винесено податкове повідомлення-рішення №, яким на платника податків ТзОВ «ВЕЛНЕР» накладено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 500000,00 грн. за порушення ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а саме: зберігання для власних потреб скрапленого вуглеводного газу (суміш пропану та бутану), отриманого відповідно до МД від 18.05.2020, та Н-гексану, отриманого згідно видаткової накладної №910 від 07.05.2020, без ліцензії на зберігання пального. Позивач не погоджується з висновками контролюючого органу, оскільки, зважаючи на карантинні заходи протягом 2020 року та кількість вихідних та неробочих днів у травні, ТзОВ «ВЕЛНЕР» не мало можливості раніше звернутись до фіскальних органів із заявою про видачу ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки). Крім того, зазначив, що штрафні (фінансові) санкції не можуть застосовуватись під час карантину. Також звернув увагу на той факт, що рішенням суду можливе зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) на підставі ст.ст. 549, 551 Цивільного кодексу України. За наведених обставин, позивач просив позов задовольнити повністю.

23.02.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №11898). У поданому відзиві відповідач зазначає, що працівниками Головного управління ДПС у Львівській області відповідно до наказу від 17.07.2020 №2515 та направлень від 20.07.2020 №1659, 1660, 1661 була проведена фактична перевірка місця зберігання пального, що розташоване за адресою: м. Львів. Сихівський район, вул. Вулецька, 14, що належить суб`єкту господарювання ТзОВ «ВЕЛНЕР». За наслідками перевірки складено акт від 24.07.2020 №13/4832.7/42644512 про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі та зберігання алкогольними напоями, тютюновими виробами та пального. Під час проведення фактичної перевірки встановлено, що ТзОВ «ВЕЛНЕР» здійснює виробництво автохімії і у свої діяльності використовує скраплений вуглеводний газ (суміш пропану та бутану) та Н-гексан (код УКТЗЕД ). Для виробництва ТзОВ «ВЕЛНЕР» використовує 25 резервуарів ємністю 1000 л. кожний. Відповідно до видаткової накладної №910 від 07.05.2020 позивачем отримано 24,78 т. Н-гексану на загальну суму 729798,16 грн. та відповідно до вантажно-митної декларації від 18.05.2020 отримано 18980,00 кг скрапленого вуглеводного газу (суміш пропану та бутану) на загальну суму 223864,49 грн. В той же ж час, ліцензія на право зберігання пального виключно для власних потреб №2000894 терміном дії з 22.05.2020 до 22.05.2025 отримана 22.05.2020. таким чином, ТзОВ «ВЕЛНЕР» порушено вимоги ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в частині зберігання пального (Н-гексану та скрапленого газу) без наявної діючої ліцензії на право зберігання пального виключно для власних потреб. Залишки пального описані в поясненні директора ТзОВ «ВЕЛНЕР», яке додано до акту фактичної перевірки. Акт фактичної перевірки підписано директором ТзОВ «ВЕЛНЕР» Темник С.О. без зауважень, що свідчить про визнання та згоду з тими фактами, які описані перевіряючи ми.

19.03.2021 від позивача надійшли пояснення на відзив (вх. № 3086ел.). Позивач вважає, що перевірку проведено фіскальним органом без врахування господарської діяльності, що провадить ТзОВ «ВЕЛНЕР». Одним із основних видів діяльності товариства є виробництво іншої хімічної продукції (КВЕД 20.59), зокрема: очисники, поліролі, мастила, змазки та інша аерозольна продукція. Готова продукція виготовляється під тиском з використанням скрапленого газу (пропану або суміші пропан-ботану) та Н-гексану, які в свою чергу, є одним із основних елементів сировини, що закупляється. У своїй виробничій діяльності товариство використовує спеціалізований напівпричіп-цистерну марки TEN-CATE (модель ТСО-40), автоматичну машину для подачі та упаковки аерозольних продуктів QGQ750 (яка включає в себе вузли наповнення газу, подачі клапанів та подачі актуаторів), ресивери ПЗВ, компресорні установки Zelko 30/AMD 37, а також інші основні засоби. Зазначене обладнання перебуває в оренді у ТОВ «ВЕЛНЕР» відповідно до договору оренди обладнання №01/11/2019 від 01.11.2019 та договору оренди спеціалізованого напівпричіпу №02/03/2020 від 02.03.2020. Відповідно до умов договору поставки №0605/20-КП від 06.05.2020, контракту №GTW-2019 від 26.08.2019, поставка пального-скрапленого газу та Н-гексану здійснювалась на адресу фактичного місця провадження виробничої діяльності, яке не є акцизним складом: м. Львів. вул. Вулецька, 14. Згідно умов зазначених договорів, датою поставки та переходу права власності на придбану сировину вважається отримання товарно-матеріальних цінностей на складі ТзОВ «ВЕЛНЕР» та підписання сторонами договору видаткових накладних. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ (видаткова накладна) фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою для її відображення в бухгалтерському обліку Для обліку руху матеріальних цінностей всередині підприємства та їх відпуску підрозділам свого підприємства, що розташовані за межами його території, а також стороннім організаціям, в складському і бухгалтерському обліках використовується «Накладна вимога» на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів» (форма №М-11), що носить разовий характер. Зважаючи на сферу діяльності ТзОВ «ВЕЛНЕР», а саме виробництво аерозольної продукції під тиском з використанням скрапленого газу, складена і підписана накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів форми М-11 фіксує факт разового відпуску сировини у виробництво. Зазначає, що в акті перевірки контролюючий орган зазначив, що у своїй діяльності ТзОВ «ВЕЛНЕР» використовує 25 резервуарів ємністю 1000 л кожний. Однак, позивач звертає увагу суду на те, що ТзОВ «ВЕЛНЕР» відповідно до договору оренди тари №05/05/20020 від 20.05.2020 орендував контейнери пластикові б/в 1000 л. в кількості 25 шт. для використання у господарській діяльності. Тобто вказані контейнери є по суті тарою, а не резервуарами. Відтак, зазначає, що у ТзОВ «ВЕЛНЕР» відсутня будь-яка стаціонарна ємність для зберігання пального, що виключає обов`язок позивача отримати ліцензію на право зберігання пального.

Ухвалою судді від 22.12.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 15.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Окрім того, замінено в порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі №380/12060/20 з Головного управління ДПС у Львівській області () на Головне управління ДПС у Львівській області на правах відокремленого підрозділу ДПС України (код ЄДРПОУ ВП 43968090).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛНЕР» () зареєстроване як юридична особа з 23.11.2018.

На підставі направлень від 20.07.2020 №1659, №1660, №1661, виданих ГУ ДПС у Львівській області, проведено фактичну ТзОВ «ВЕЛНЕР» з метою здійснення контролю за дотриманням вимог діючого законодавства у сфері підакцизних товарів, порядком здійснення готівкових розрахунків, ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до закону, ліцензій, свідоцтв.

За результатами вказаної перевірки складено акт №13/485/32.7/42644512 від 24.07.2020 року про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі та зберігання алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального (далі - акт перевірки від 24.07.2020 року).

Як зазначено в описовій частині цього акта, під час проведення фактичної перевірки встановлено, що ТзОВ «ВЕЛНЕР» за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 14, здійснює виробництво автохімії, де у своїй діяльності використовує скраплений вуглеводневий газ (суміш пропану та бутану) та Н-гексан, які згідно договору оренди нежитлового приміщення №011219/12-1 від 02.12.2019 з ПАТ «Львівський електроламповий завод» та ліцензії на зберігання пального виключно для власних потреб від 22.05.2020 №2000894. У своїй діяльності ТзОВ «ВЕЛНЕР» використовує 25 резервуарів ємністю 1000 л кожний. Крім цього, відповідно до первинних документів, а саме видаткової накладної №910 від 07.05.2020, ТзОВ «ВЕЛНЕР» отримано 24,78 т. Н-гексану на загальну суму 729798,16 грн.; вантажно-митної декларації від 18.05.2020 отримано 18980,00 кг скрапленого вуглеводного газу (суміш пропану та бутану) на загальну суму 223864,49 грн. Ліцензія на право зберігання пального виключно для власних потреб №22000894 від 22.05.2020 терміном дії з 22.05.2020 до 22.05.2025. Т

Відтак, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 15 Закону України Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в частині зберігання пального для власних потреб без ліцензії.

На підставі вказаного акта перевірки від 24.07.2020 року ГУ ДПС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.08.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій до ТзОВ «ВЕЛНЕР» за порушення вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в сумі 500000,00 грн.

ТзОВ «ВЕЛНЕР» скористалося правом адміністративного оскарження та подало скаргу від 03.09.2020 02/09, однак за наслідками такого, вказане податкове повідомлення-рішення від 11.08.2020 року № Державною податковою службою України від 20.11.2020 року №33069/6/99-00-06-02-06-06 залишено без змін.

Позивач вважаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд, зважаючи на предмет позову, перевіряє чи оскаржуване рішення відповідача прийняте у відповідності до зазначених вище умов.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 № 481/95-BP, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 481/95-BP).

Згідно абз. 15 ст. 1 Закону № 481/95-BP зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 481/95-BP оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Частиною 8 ст. 15 Закону № 481/95-BP передбачено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років (ч. 10 ст. 15 Закону № 481/95-BP).

Згідно з ч. 39-42 ст. 15 Закону № 481/95-BP для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

За визначенням, наведеним у п. п. 14.1.141-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 14.1.6. п. 14.1. ст. 14 ПК України акцизний склад - це: а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

З аналізу вищезазначених положень законодавства, суд дійшов висновку, що отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.

Зазначене вбачається як з визначення термінів «місце зберігання пального», «зберігання пального», наведених у Законі № 481/95-BP, так і з переліку документів, які слід надати для отримання ліцензії на право зберігання пального, адже надати такий перелік документів для пересувних ємностей та транспортних засобів неможливо, оскільки останні не є нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території).

Такий висновок суду відповідає і роз`ясненню ДФС України від 15.08.2019 року №3814/6/99-99-12-02-02-15/ІПК, в якому зазначено, що у розумінні Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», суб`єкту господарювання необхідно отримувати ліцензію для здійснення зберігання пального у стаціонарних цистернах/ємностях.

Як випливає з матеріалів справи, позивач за договором оренди тари №05/05/2020 від 05.05.2020, укладеного між ТзОВ «Неотех індастріс» (орендодавець) та ТзОВ «ВЕЛНЕР», (орендар) приймає в тимчасове оплатне користування контейнери пластикові б/в 1000 л. в кількості 25 штук, які є об`єктом власності орендодавця.

Згідно п.2.1 умов вказаного вище договору, орендар використовує орендовану за цим договором тару за її технічним призначенням для зберігання рідин та сумішей.

Використання пластикових контейнерів об`ємом 1000 л. в кількості 28 штук стороною відповідача не заперечувалось. Наявність стаціонарних цистерн та/або ємностей перевіркою не встановлено.

Отже, з огляду на це перевіркою не встановлено наявності у позивача стаціонарних паливних ємностей або паливних складів для зберігання пального.

Відтак, висновки податкового органу про необхідність наявності ліцензії на зберігання пального не відповідають вимогам діючого законодавства.

Слід обов`язково зазначити ще таке.

Контролюючий орган дійшов висновків про зберігання ТзОВ «ВЕЛНЕР» пального без ліцензії, дослідивши первинні документи позивача, а саме видаткову накладну №910 від 07.05.2020 про отримання 24,78 тонн Н-гексану на загальну суму 729798,16 грн. та митну декларацію від 18.05.2020 про отримання 18980,00 кг скрапленого вуглеводневого газу (суміш пропану та бутану) на загальну суму 223864,49 грн.

Тобто, факт зберігання позивачем газу скрапленого та Н-гексану в місцях зберігання, на які не було отримано ліцензію на право зберігання пального, відповідачем встановлено виключно на підставі товарно-супровідних документів.

Як випливає з пояснень сторін, даних в судовому засіданні, та матеріалів, наявних в справі, під час проведення перевірки ревізорами не оглядались жодні приміщення ТзОВ «ВЕЛНЕР» (в тому числі і пластикові контейнери), жодні заміри щодо наявності та/або відсутності пального не робились.

Таким чином, на думку суду, на момент проведення фактичної перевірки та оформлення її результатів 24.07.2020 не встановлено фактичного зберігання позивачем газу скрапленого та Н-гексану, отриманих на підставі видаткової накладної №910 від 07.05.2020 на загальну суму 729798,16 грн. та митної декларації від 18.05.2020 на загальну суму 223864,49 грн. Актом перевірки лише визначений факт розміщення на території 25 резервуарів місткістю 1000 л кожний, без зазначення кількості пального у такому резервуарі на момент перевірки.

Тобто, ГУ ДПС у Львівській області лише констатував факт отримання позивачем пального в певний період часу.

Окрім того, відповідачем не було враховано специфіку господарської діяльності ТзОВ «ВЕЛНЕР» (виробництво іншої хімічної продукції (КВЕД 20.59), зокрема: очисників, поліролей, мастил, змазок та інших аерозольних продуктів, для яких використовується Н-гексан та скраплений газ) та не було встановлено вчинення подальших дій із пальним, у зв`язку із чим в акті перевірки від 24.07.2020 не було зазначено періоду зберігання такого пального.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт отримання позивачем пального не є доказом зберігання такого пального протягом певного часу.

Суд зауважує, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підпунктом 20.1.9 п.20.1 ст. 20 Податкового кодексу України передбачено право контролюючого органу вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки, інвентаризації залишків пального.

Натомість відповідачем таких вимог не ставилось, акту інвентаризації залишків пального суду не надано. Відомості щодо обліку пального в товариства не вимагались та до суду не надано. Інформація щодо залишків пального, згідно бухгалтерського обліку, зокрема за дебетом рахунку 20 «Виробничі запаси» (субрахунок 203 «Паливо») не запитувалась, до суду не надавалась.

Крім цього, з аналізу акту перевірки від 24.07.2020 року та відзиву на позовну заяву, суд приходить до висновку про те, що відповідач фактично ототожнив поняття «придбання пального» та «зберігання пального».

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем в порушення вимог ст. 77 КАС України не доведено факту саме зберігання ТзОВ «ВЕЛНЕР» отриманого пального в стаціонарних ємкостях, а не використання його у власній господарській діяльності одразу після придбання.

Натомість, позивачем доведено обставини, на яких гуртуються його вимоги, зокрема, долученням до матеріалів справи копій специфікації №1 від 07.05.2020, видаткової накладної №910 від 07.05.2020, акта надання послуг №7 від 31.05.2020, договору поставки №0605/20-КП від 06.05.2020, договору оренди спеціалізованого напівпричіпу №02/03/2020 від 02.03.2020, акта прийому передачі напівпричіпу згідно договору оренди №02/03/2020 від 02.03.2020, акта надання послуг №9 від 31.05.2020, договору оренди тари №05/05/2020, акта прийому передачі по договору оренди тари №05/05/2020 від 05.05.2020, акта наданих послуг №8 від 31.05.2020, договору оренди обладнання №01/11/2019 від 01.11.2019, акта прийому передачі обладнання по договору оренди обладнання №01/01/2019 від 01.11.2019, накладної вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 07.05.2020 №2, накладної вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 18.05.2020 №4 від 18.05.2020.

Щодо доводів відповідача про відсутність у позивача зауважень при проведенні фактичної перевірки та складенні акту перевірки, що, на його думку, свідчить про визнання обставин, які викладені у такому акті, то суд зазначає, що відсутність зауважень до акта перевірки не може слугувати доказом вчиненні ТзОВ «ВЕЛНЕР» порушення.

Саме на суд у даному випадку покладається обов`язок у сукупності дослідити всі обставини та докази надані сторонами, та встановити чи наявні підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, що прийняте на підставі акту проведеної перевірки.

Таким чином, суд критично оцінює такі доводи відповідача.

За таких обставин, у відповідача відсутні були підстави для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених ст. 17 Закону № 481/95-BP.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що в акті перевірки відсутнє посилання на конкретну норму ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Стаття 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», в свою чергу, також містить значну кількість підстав для застосування фінансових санкцій у вигляді штрафів в залежності від виявленого правопорушення.

Водночас, відповідачем не уточнено, яку саме норму Закону № 481/95-ВР він вважає порушеною.

Встановлюючи недотримання ГУ ДПС у Львівській області при прийнятті оскаржуваного рішення вимог ст. 2 КАС України, судом, тим не менше, не беруться до уваги твердження позивача, викладені в позовній заяві, про можливість суду зменшити розмір застосованих штрафних фінансових) санкцій на підставі ст.ст. ст.ст. 549, 551 Цивільного кодексу України.

Частинами 1-3 ст. 17 Закону № 481/95-ВР передбачено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії в розмірі 500000 грн.

Рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються податковими органами та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями і тютюновими виробами та пальним, зберігання пального, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції, визначеної законами України.

Відтак, суд зазначає, що штрафні (фінансові) санкції були застосовані до ТзОВ «ВЕЛНЕР» не в наслідок договірних відносин з контрагентами, а в силу Закону № 481/95-ВР, за ймовірне його порушення.

Судом також не береться до уваги покликання позивача на неможливість застосування штрафних (фінансових) санкцій в період оголошеного карантину. Так, згідно п. 52-1. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за порушення вимог законодавства в частині обліку, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Також суд звертає увагу, що одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм ст. 4, п. 56.21 ст. 56 ПК України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними.

Такий підхід національного законодавства також узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції». Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Перевіряючи наведені сторонами аргументи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що суб`єкт владних повноважень у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч. 2 ст. 19 Конституції України, позаяк не надав суду доказів, які б підтверджували викладені в акті перевірки висновки щодо здійснення зберігання позивачем пального без наявності відповідної ліцензії, не з`ясував обставин фізичного зберігання позивачем пального у спірних правовідносинах та допустив помилкове ототожнення господарської операції із придбання пального із фізичним зберіганням пального.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наслідком розгляду справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295, підп. 15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.08.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (; місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛНЕР» (, місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул. Великого, буд. 83, кв. 52) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень рівно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Повний текст рішення складений 13.09.2021.

Суддя Потабенко В.А.