Справа № 640/26403/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року м. Київ № 640/26403/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів
про визнання протиправним рішення та поновлення на посаді,
ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 30.09.2020 № 645 «Про введення в дію структури та штатного розпису Держпродспоживслужби» з усіма додатками;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору мобілізаційної роботи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Також позивач просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В якості підстав позову позивач зазначає, що наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 30.09.2020 № 645 є незаконним та таким, що грубо порушує вимоги чинного законодавства, а також трудові права позивача. Зокрема позивач зазначає, що ОСОБА_1 наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.09.2018 № 394-к був призначений на посаду завідувача сектору мобілізаційної роботи з 17.09.2018 з посадовим окладом згідно з штатним розписом; сектор з мобілізаційної роботи та цивільного захисту створений та діє відповідно до Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Кодексу цивільного захисту; 01.10.2020 позивача ознайомлено з повідомленням про зміну істотних умов державної служби; відповідно до вказаного повідомлення наказом Держпродспоживслужби від 30.09.2020 № 645 «Про введення в дію структури та штатного розпису Держпродспоживслужби» з 01.10.2020 вводиться в дію структура та штатний розпис апарату Держпродспоживслужби в новій редакції, при цьому сектор мобілізаційної роботи та цивільного захисту вилучається із штатного розпису; ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту, яка вводиться в структуру Держпродспоживслужби.

Позивач вважає такий наказ відповідача незаконним оскільки відповідно до п. 2 постанови КМУ від 27.04.2006 № 587 в органі державної влади, у тому числі в урядовому органі державного управління, який діє у складі центрального органу виконавчої влади, а також в іншому державному органі, мобілізаційний підрозділ утворюється, якщо орган має мобілізаційне завдання (замовлення) або якщо цього вимагає характер та обсяг мобілізаційної роботи. В іншому разі у зазначених органах призначається окремий працівник з питань мобілізаційної роботи; у Держпродспоживслужбі встановлено мобілізаційне завдання - виготовлення на військовий час вакцини для прикордонних військ (Херсонська біофабрика); крім того, станом на 01.10.2020 кількість військовозобов`язаних в Держпродспоживслужбі складає 7 718 чоловік; саме тому в апараті Держпродспоживслужби має бути утворено мобілізаційний підрозділ.

Також позивач акцентував увагу і на тому, що у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на засіданні РНБО прийнято рішення про припинення скорочення чисельності відповідних підрозділів, які виконують завдання мобілізаційної підготовки та мобілізації (витяг з протоколу № 10 засідання РНБО від 02.04.2014); до того ж, згідно вимог доручення Першого віце-прем`єр-міністра України від 27.05.2014 № М-316/2 скорочення мобілізаційних підрозділів заборонено.

Позивач підкреслив, що відповідачем грубо порушено його права, зокрема, здійснено підміну понять «зміна істотних умов служби» та «скорочення посади», тобто порушено процедуру скорочення посади та позбавлено позивача права на отримання вихідної допомоги у разі відмови від подальшого проходження державної служби.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

09.11.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/26403/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

04.12.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти позовних вимог посилаючись на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізаційні завдання (замовлення) - це окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; до підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством; до Держпродспоживслужби жодного мобілізаційного завдання (замовлення) за період її діяльності не доводилось.

Відповідач акцентував увагу і на тому, що постановою КМУ від 05.04.2014 № 85 встановлена гранична чисельність працівників апарату Держпродспоживслужби в кількості 320 осіб; характер та обсяг мобілізаційної роботи у Держпродспоживслужбі не значний, оскільки кількість працюючих становить 240 осіб.

Щодо посилань позивача на рішення РНБО від 02.04.2014, то відповідно до ст. 10 Закону України рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади; проте вказане рішення РНБО не введене в дію указом Президента України.

18.12.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що твердження відповідача про те, що Держпродспоживслужба не отримувала мобілізаційного завдання є такими, що вводять суд в оману, оскільки відповідача встановлено мобілізаційне задання - виготовлення на військовий час продукції військового призначення для задоволення потреб ЗСУ, інших військових формувань, правоохоронних органів зі спеціальним статусом, сил цивільного захисту в особливий період; зазначене завдання має гриф «для службового користування» «цілком таємно» та доведено Голові Держпродспоживслужби листом від 01.07.2019 № М-34/105дск «Про доведення мобілізаційного завдання»; до того ж, станом на 01.10.2020 кількість військовозобов`язаних в Держпродспоживслужбі складає 7 718 чоловік.

04.01.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено про те, що Держпродспоживслужба не є виробником будь-якої продукції, в т. ч. для військових цілей, мобілізаційне завдання (замовлення) до неї не доводилось та не укладався договір щодо виконання державного замовлення, до того ж, лист від 01.07.2019 № М-34/105дск «Про доведення мобілізаційного завдання», на який посилається позивач, не є нормативно-правовим актом, яким має керуватися відповідач у своїй діяльності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Держпродспоживслужби від 12.09.2018 № 394-к ОСОБА_1 призначено з 17.09.2018 на посаду завідувача сектору мобілізаційної роботи.

Наказом Держпродспоживслужби від 30.09.202 № 645 введено в дію з 01.10.2020 структуру апарату, погоджену 25.08.2020 Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, та штатний розпис апарату, погоджений 18.09.2020 Міністерством фінансів України, в межах граничної чисельності працівників в кількості 320 штатних одиниць.

01.10.2020 ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням про зміну істотних умов державної служби, у якому зазначено про те, що посада завідувача сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту скорочується, натомість вводиться посада головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

Наказом Держпродспоживслужби від 01.10.2020 № 319-к ОСОБА_1 переведено з 20.10.2020 на посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

Не погоджуючись із законністю наказу Держпродспоживслужби від 30.09.2020 № 645 та переведенням позивача на посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту, останній звернувся із відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 20 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» апарат центрального органу виконавчої влади - це організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів, що забезпечують діяльність керівника центрального органу виконавчої влади, а також виконання покладених на центральний орган виконавчої влади завдань.

Структуру апарату центрального органу виконавчої влади затверджує керівник центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Вимоги до формування структури апарату центрального органу виконавчої влади визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 02.09.2015 № 667, далі - Положення № 667, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.

Відповідно до п. 14 Положення № 667 гранична чисельність державних службовців та працівників Держпродспоживслужби затверджується Кабінетом Міністрів України.

Структуру апарату Держпродспоживслужби затверджує її Голова за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Штатний розпис, кошторис апарату Держпродспоживслужби затверджує її Голова за погодженням з Мінфіном.

Так, постановою Кабінету Міністрів України 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» затверджено граничну чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади згідно з додатком 1.

Як вбачається із додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України 05.04.2014 № 85 гранична чисельність апарату Держпродспоживслужби складає 320 осіб, а територіальних органів Держпродспоживслужби - 10 949 осіб.

Як зазначалося вище, наказом Держпродспоживслужби від 30.09.202 № 645 введено в дію з 01.10.2020 структуру апарату, погоджену 25.08.2020 Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, та штатний розпис апарату, погоджений 18.09.2020 Міністерством фінансів України, в межах граничної чисельності працівників в кількості 320 штатних одиниць.

В матеріалах справи наявний лист щодо погодження структури апарату Держпродспоживслужби від 25.08.2020 № 2604-05/52000-03, яким погоджено структуру апарату Держпродспоживслужби.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що новий штатний розпис апарату Держпродспоживслужби та його структура були затверджені Міністерством фінансів України та Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно, а Держпродспоживслужба в межах та на підставі наданих їй повноважень прийняла спірний наказ по введенню їх в дію - наказ від 30.09.2020 № 645.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентується Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Частинами 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» перебачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Судом під час розгляду цієї справи встановлено, що у структурі апарату Держпродспоживслужби до прийняття наказу від 30.09.2020 № 645 була передбачена посада завідувача сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

Наказом Держпродспоживслужби від 30.09.2020 № 645 з 01.10.2020 введено в дію структуру та штатний розпис апарату Держпродспоживсдужби у новій редакції.

З метою оптимізації та ефективного використання кадрового потенціалу посада завідувача сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту скорочена, натомість введено посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» посада державної служби - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про державну службу» зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Процедура переведення державних службовців визначена ст. 41 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

У разі переведення державного службовця на іншу посаду йому виплачується заробітна плата, що відповідає посаді, на яку його переведено.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

З системного аналізу зазначених статей Закону України «Про державну службу» вбачається, що нормативне регулювання переведення державного службовця, що передбачене ст. 41 Закону України «Про державну службу», застосовується також і при переведенні на іншу посаду в зв`язку зі зміною істотних умов державної служби.

Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 41, 43 Закону України «Про державну службу», у випадку зміни істотних умов державної служби державний службовець може бути переведений без конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду лише за його згодою, про що має бути подана відповідна заява.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», яка визначає як підставу припинення державної служби незгоду державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Як встановлено судом із матеріалів адміністративної справи, 01.10.2020 позивача ознайомлено з повідомленням про зміну істотних умов державної служби в зв`язку із скороченням посади завідувача сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту у структурі апарату Держпродспоживслужби та запропоновано йому посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

30.09.2020 позивачем власноручно написано заяву т.в.о. Голови Держпродспоживслужби про переведення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту, внаслідок чого видано наказ від 01.10.2020 № 319-к «Про переведення ОСОБА_1 », відповідно до якого з 20.10.2020 ОСОБА_1 , завідувача сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту, переведено на посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту із збереженням 4 рангу державного службовця.

Наказ Держпродспоживслужби № 319-к від 01.10.2020 чинний, інформація про його оскарження в матеріалах справи відсутня.

З огляду на викладене вище, суд підкреслює, що ОСОБА_1 добровільно склав заяву про переведення від 30.09.2020, у зв`язку з чим його було переведено на іншу посаду в апараті Держпродспоживслужби.

Поряд з цим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суд принагідно підкреслює, що п. 6 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначають припинення державної служби за однакових підстав, а саме скорочення чисельності або штату державних службовців (що є підставою для зміни істотних умов відповідно до ст. 43 Закону України «Про державну службу»). Зазначені норми регулюють одні і ті самі відносини, відрізняється лише суб`єкт, який є ініціатором звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту.

За наявності іншої посади, яка відповідає кваліфікації позивача, Держпродспоживслужба не виступила ініціатором звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Проте, позивач не був позбавлений можливості подати заяву про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу».

Відтак, щодо посилань позивача на доцільність його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суд зазначає, що ініціювати таке звільнення може суб`єкт призначення і в межах спірної ситуації, він таке волевиявлення не здійснив.

До того ж, позовні вимоги про зобов`язання Держпродспожислужби звільнити ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не є предметом розгляду цієї справи, а наказ № 319-к від 01.10.2020 про переведення ОСОБА_1 не оскаржується.

Суд підкреслює, що оскільки посада, яку обіймав позивач, була скорочена, при цьому, у спірних правовідносинах відбулось не тільки скорочення посади, а й зміна істотних умов праці, водночас ОСОБА_1 висловив прохання про переведення його на посаду головного спеціаліста з мобілізаційної роботи та цивільного захисту, яка йому була запропонована відповідно до його освітнього та кваліфікаційного рівнів у зв`язку зі змінами істотних умов праці, відповідач при переведенні позивача діяв правомірно.

В частині доводів позивача про те, що наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 30.09.2020 № 645 «Про введення в дію структури та штатного розпису Держпродспоживслужби» є протиправним, оскільки у Держпродспоживслужбі виконується мобілізаційне завдання суд зазначає таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація здійснення заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації і контроль за здійсненням цих заходів в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які мають мобілізаційні завдання (замовлення), покладаються на їх мобілізаційні підрозділи або призначених працівників з питань мобілізаційної роботи.

Мобілізаційні підрозділи (працівники з питань мобілізаційної роботи) є складовою частиною системи управління мобілізаційною підготовкою.

Структура і штати мобілізаційних підрозділів центральних і місцевих органів виконавчої влади визначаються з урахуванням характеру та обсягу мобілізаційної роботи керівником відповідного органу виконавчої влади в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 5 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27.04.2006 № 587 «Про затвердження типового положення про мобілізаційний підрозділ органу державної влади, іншого державного органу», пунктом 2 якої передбачено, що в органі державної влади, у тому числі в урядовому органі державного управління, який діє у складі центрального органу виконавчої влади, а також в іншому державному органі, мобілізаційний підрозділ утворюється, якщо орган має мобілізаційне завдання (замовлення) або якщо цього вимагає характер та обсяг мобілізаційної роботи. В іншому разі у зазначених органах призначається окремий працівник з питань мобілізаційної роботи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізаційні завдання (замовлення) - це окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Позивач наголошує на тому, що Держпродспоживслужбі встановлено мобілізаційне завдання та доведено його Голові Держпродспоживслужби листом від 01.07.2019 № М-34/105дск «Про доведення мобілізаційного завдання».

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» центральні органи виконавчої влади та інші державні органи: доводять (встановлюють) мобілізаційні завдання (замовлення) до підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління або залучаються ними до виконання мобілізаційних завдань (замовлень); укладають договори (контракти) про виконання мобілізаційних завдань (замовлень) з підприємствами, установами і організаціями, що належать до сфери їх управління або залучаються ними до виконання мобілізаційних завдань (замовлень); забезпечують виконання підприємствами, установами і організаціями мобілізаційних завдань (замовлень) відповідно до укладених договорів (контрактів).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив, у Держпродспоживслужби немає на виконанні мобілізаційного завдання, а тому незначний обсяг мобілізаційної роботи дозволяє скорочення штату працівників сектору мобілізаційної роботи та цивільного захисту і, як наслідок, заміну його окремим працівником.

Беручи до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у Держпродспоживслужби на виконанні мобілізаційного завдання, а лист від 01.07.2019 № М-34/105дск «Про доведення мобілізаційного завдання», який також відсутній в матеріалах справи, не підтверджує факту виконання мобілізаційного завдання, відтак суд приходить до висновку, що Держпродспоживслужба може мати у складі свого апарату не сектор мобілізаційної підготовки, а окремого працівника.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для скасування наказу Держпродспоживслужби від 30.09.2020 № 645 на підставі тверджень позивача про те, що відповідач виконує мобілізаційне завдання, так як такі твердження не доведені належними, достатніми та допустимими доказами.

Щодо тверджень позивача про те, що рішенням РНБО від 02.04.2014 заборонено скорочення мобілізаційних підрозділів, то суд зазначає таке.

Правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції визначено Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» рішення Ради національної безпеки і оборони України приймаються не менш як двома третинами голосів її членів.

Голова Верховної Ради України може висловлювати думку щодо прийнятих рішень, яка протоколюється.

Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України.

Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Отже, для того, щоб рішення РНБО стали обов`язковими до виконання органами виконавчої влади, вони обов`язково мають бути введені в дію Указами Президента України.

Як вбачається з офіційного сайту РНБО, який розміщується за посиланням: https://www.rnbo.gov.ua/ рішення РНБО від 02.04.2014 не вводилося в дію Указом Президента України а отже не є обов`язковим до виконання Держпродспоживслужбою.

З огляду на все вищевикладене у сукупності, суд не виявив ознак протиправності наказу Держпродспоживслужби від 30.09.2020 № 645 та не вбачає підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору мобілізаційної роботи, яку було скорочено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, а позивачем судовий збір не сплачувався, то не підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко