Справа № 120/8132/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 р. Справа № 120/8132/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниця у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач), за вимогами якої просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій область від 08.04.2021 № 04 щодо відмови позивачу у призначені пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, в редакції Закону від 12.07.2001 № 266-111.

- зобов`язати відповідача призначити, виплачувати у повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати та перерахувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 01.03.2021 з розрахунку 90% від розміру заробітної плати згідно з довідками №21-ф-99 та №21-ф-100 від 31.03.2021 року про складові заробітної плати без обмеження її максимального розміру у відповідності до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, в редакції Закону від 12.07.2001 № 266-111.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 31.03.2021 він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 ЗУ "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ. За результатами розгляду такої заяви відповідачем прийнято рішення № 04 від 08.04.2021, яким йому відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, який, за обрахунками відповідача, становить 23 роки 24 дні із необхідних 25 років (станом на 31.03.2021 р.). Натомість, позивач не погоджується з відповідачем та зазначає, що він має право на призначення пенсії за вислугою років згідно з положеннями статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ, оскільки саме на час коли діяла дана норма, він обирав місце працевлаштування з урахуванням всіх гарантій, які надаються державою працівникам, у тому числі гарантії щодо пенсійного забезпечення. Зазначеною нормою Закону України "Про прокуратуру" було передбачено, що відпрацювавши в органах прокуратури понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, позивач матиме право на призначення пенсії у розмірі 90% від заробітної плати. Гарантія реалізації зазначеного механізму права на пенсійне забезпечення додатково була закріплена ст. 22 Конституції України, яка передбачала, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, позивач переконує суд, що вступивши у відповідні правовідносини з державою (вступ на службу до органів прокуратури) він справедливо розраховував, що запропоновані державою соціальні гарантії не будуть скасовані у разі зміни законів і він зможе отримувати пенсію у розмірі 90% від заробітної плати, маючи понад 20 років відповідного стажу. За таких обставин позивач вважає оскаржуване рішення відповідача протиправним, у зв`язку з чим і обумовлюється його звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 26.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

09.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 47895). У своєму відзиві відповідач проти позову заперечив та, зокрема, зазначив, що до 01.06.2015 питання призначення пенсії працівникам прокуратури регулювалося ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ "Про прокуратуру".

Згідно з п. 5 Розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки такий закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 прийнятий не був, то з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення і, відповідно, пенсії за цим Законом не призначаються.

15.06.2015 набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 "Про прокуратуру" №1697-VII який у ст. 86 поновив правове регулювання питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Відповідач наголошує, що на момент виникнення спірних правовідносин саме цей закон має застосовуватись, оскільки він є чинними та не визнаними у встановлений законодавством спосіб не конституційними.

Відповідно до п.1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори, які на день звернення, що припадає на період з 01.10.2020 і пізніше, мають 25 років вислуги, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Однак, з наданих позивачем документів, слідує, що стаж його роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, становить 23 роки 24 днів. Відтак, відповідач вважає, що рішення №04 від 08.04.2021 про відмову у призначені позивачу пенсії є законним та обґрунтованим з огляду на недостатній трудовий стаж позивача. Додатково відповідач зазначив, що питання щодо відсоткового розміру заробітної плати для призначення пенсії і питання обмеження пенсії максимальним розміром є похідними, а тому повинні вирішуватися після вирішення питання про наявність відповідного права на призначення. За наведених вище обставин відповідач позов заперечує у повному обсязі та просить в задоволенні його вимог відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює в органах прокуратури України на різних посадах з 08.08.2000 по теперішній час.

31.03.2021 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (від 05.11.1991 в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) при наявності стажу роботи більше 20 років та розрахунку пенсії у розмірі 90% відсотків від заробітної плати, додавши до неї перелік необхідних для цього документів.

За результатами розгляду такої заяви, рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області № 04 від 08.04.2021 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту до п.1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". У рішення зазначено, що відповідно до поданих документів, вислуга років заявника, що дає право на пенсію згідно із вищезазначеною нормою складає 23 роки 24 дні, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визначення права на даний вид пенсійного забезпечення, позаяк такий стаж має становити не менше 25 років.

Не погоджуючись із рішенням відповідача щодо відмови в призначені пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Спірним питанням у даній ситуації є наявність права позивача на пенсію за вислугою років на момент його звернення із заявою за призначенням пенсії, за умови стажу роботи 23 роки 24 дні, на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 5 листопада 1991 року, що діяла до 1 жовтня 2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ від 05.11.1991, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права.

З 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону.

Отже положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури втратили чинність з дня набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014, а саме з 15 липня 2015 року.

Станом на 31.03.2021 - час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років діяли норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Згідно ч. 6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Судом встановлено, що вислуга років позивача, що дає право на призначення пенсії за віком згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратутру" за період трудової діяльності останнього з 08.08.2000 року по 31.03.2021 року складає 23 роки 24 дні, а отже, виходячи з дії законів в часі на правовідносини, що виникли поширюється дія Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, а не положення статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991, яка втратила свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 позивач пов`язує з тим, що вказана норма права діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, і прямо суперечить положенням Конституції України.

Суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими, оскільки відповідно до положення ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, якими визначено підстави для призначення пенсії працівникам прокуратури, станом на 31.03.2021 (момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років) позивач не мав передбаченої законом вислуги років - 25 років, тому відповідач у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років на підставі Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для визнання дій щодо прийняття такого рішення суб`єкта владних повноважень протиправними.

При цьому суд вважає за необхідним зазначити, що посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися є безпідставним, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Тобто твердження позивача про порушення відповідачем статті 22 Конституції України в цьому разі є безпідставним, оскільки, як наголошувалось судом вище, станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ.

Аналогічна правова позиція із цього приводу викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №310/7064/16-а, від 14.03.2019 у справі №333/3279/16-а, від 04.03.2020 у справі №265/6322/16-а та інших, висновки по яких згідно частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування судом.

Отже, відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону від 12.07.2001), як наслідок, позбавляє суд необхідності надання правової оцінки іншим складовим позовних вимог, зокрема щодо застосування розміру відсотків щомісячного заробітку, врахування складових заробітної плати, що враховуються при визначенні розміру пенсії.

Щодо доводів позивача про наявність у нього "законних сподівань" на призначення пенсії після набуття відповідного стажу роботи, то в цьому разі суд зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте, не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 року у справі "Великода проти України" Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Наразі суд вкотре зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах від 18.03.2020 у справі №310/7064/16-а, від 14.03.2019 у справі №333/3279/16-а, від 14.02.2018 року у справі N 752/20817/16-а та від 21.02.2018 року у справі N 211/3177/17 вже висловлював правову позицію стосовно застосування ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" N 1789-XII у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, та яка, виходячи з такої позиції, до спірних правовідносин в даному випадку застосованою бути не може.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача за № 04 від 08.04.2021 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" N 1789-XII не є обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Як наслідок, і наступна похідна позовна вимога щодо зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію у повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати та перерахувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 01.03.2021 з розрахунку 90% від розміру заробітної плати на підставі відповідних довідок також не може бути задоволеною.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням вимог ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено судом 13.09.21.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місце знаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100, код ЄДРПОУ; 13322403).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович