Справа № 480/9442/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2021 р.Справа № 480/9442/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, м. Суми, повний текст складено 31.03.21 року по справі №480/9442/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд першої інстанції: визнати неправомірним рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу - сину загиблого прапорщика ОСОБА_2 , оформлену пунктом першим протоколу №164 від 10 грудня 2020 року та скасувати його; зобов`язати призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу - сину прапорщика ЗСУ ОСОБА_2 - ОСОБА_1 загиблому при виконанні обов`язків військової служби в зоні проведення АТО в розмірі 750 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він, як син загиблого ОСОБА_2 , має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті його батька внаслідок проходження ним військової служби, проте протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.12.2020 №164 йому було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з тих підстав, що загиблий прапорщик ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину, а тому його смерть не пов`язана з проходженням військової служби. Крім того, на думку Міноборони, позивач не був членом сім`ї загиблого прапорщика ОСОБА_2 , оскільки досяг повноліття та не проживав разом із загиблим. Позивач вважає такі твердження не обґрунтованими, оскільки він проживав з батьком за однією адресою одною сім`єю. Стосовно обставин загибелі батька вироком та рішеннями судів були спростовані заяви відповідача та встановлені фактичні обставини смерті прапорщика ОСОБА_2 .

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладеного в пункті 1 протоколу №164 від 10.12.2020.

Зобов`язано Міністерство оборони України відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Міністерство оборони України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №480/9442/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії, скасувати в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення по суті. Посилається, що як вбачається з позовної заяви, батько позивача - ОСОБА_2 31.01.2015 року був призваний на військову службу до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер в позаслужбовий час внаслідок умисного вбивства цивільною особою, що підтверджується вироком Дружківського міського суду від 11.11.2016 року у справі №229/513/16-к. Відповідно до витягу з протоколу Центральної військово - лікарської комісії №1820 від 26.06.2017 року: поранення і причина смерті ОСОБА_2 , так, пов`язані з проходженням військової служби. Зазначає, що як свідчать матеріали справи, загиблий проживав окремо від позивача - ОСОБА_1 , який проживав разом з дідом - ОСОБА_3 , а звідти, є очевидним, що загиблий та позивач не були пов`язані спільним побутом. Таким чином, з огляду на те, що загиблий та позивач спільно не проживали та спільним побутом пов`язані не були, то, виходячи з норм ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, вони не були особами, які складали сім`ю. Крім того, зазначає, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.12.2016 року по справі № 592/10440/16-ц встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, тоді як факт спільного проживання ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_1 , а також ведення ними спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків цим або іншими судовими рішеннями не встановлено. Також вказує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг повноліття, на дату смерті батька його вік перевищував 23 роки, через що відповідно до вимог Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, позивач не має правового статусу дитини. Посилається, що правовий статус позивача не підпадає під дію ст.16-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.5 Порядку №975, через що останній не має права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги". Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Міноборони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, вказує, що вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Зазначає, що при розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду. Вважає, що рішення суду першої інстанції по справі № 480/9442/20 підлягає скасуванню, в частині задоволення позову, оскільки судом були неповно з`ясовані обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, судом допущені істотні порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті та винесення незаконного судового рішення.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про те, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог діючого законодавства і підстав для скасування судового рішення немає, як і підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Учасники справи про дату час та місце розгляду справи були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, будучи заздалегідь та належним чином повідомленим.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_2 , 1962 року народження є батьком позивача - ОСОБА_1 , 1990 року народження. ОСОБА_2 був призваний на військову службу до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та 29 вересня 2015 року з ним було укладено річний контракт про проходження військової служби у Збройних силах України (а.с.56).

Відповідно до наказу командира в/ч п/п НОМЕР_1 №58 від 15.03.2015 прапорщика ОСОБА_2 призначено на посаду начальника ремонтної майстерні техніки та майна радіаційного, хімічного, біологічного захисту ремонтної роти.

На підставі посвідчення серії НОМЕР_2 від 17 вересня 2015 року ОСОБА_2 набув статус учасника бойових дій, оскільки з 17.04.2015 по 22.07.2015 брав участь в АТО в Донецькій і Луганській областях.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 21.11.2015 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до сповіщення про смерть Сумського міського військового комісаріату від 24.11.2015 № 2/5428 прапорщик ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок ножового поранення.

Згідно довідки про причини смерті та лікарського свідоцтва про смерть №171 від 19 листопада 2015 року Дружківського відділення Донецького обласного бюро СМЕ, смерть ОСОБА_2 настала від травми серця з крововиливом у осердя внаслідок колото - різаного поранення (а.с.27-28).

Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України дійшла висновку, що смерть ОСОБА_2 так, пов`язана з проходженням військової служби (Протокол №1820 від 26.06.2017 (а.с.8).

Крім того, висновком судово-медичної експертизи №166 від 19.11.2015 встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_2 стоїть в прямому причинному зв`язку з пораненнями грудної клітки і настала від двох проникаючих, колото-різальних поранень грудної клітини з ушкодженням ребер, серцевої сорочки та серця, які ускладнилися масивною внутрішньою і зовнішньою кровотечею, ознак вживання алкогольних напоїв не встановлено (а.с.148).

В подальшому, наказом командира військової частини п/п 4745 від 07.12.2015 прапорщика ОСОБА_2 19 листопада 2015 року виключено із списків особового складу частини та зазначено, що смерть ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 14.02.2019 №141 унесено зміни до наказу командира військової частини від 07.12.2015 №300, а саме: смерть пов`язана з проходженням військової служби, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.50).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року у справі №818/500/18 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_3 до В/ч НОМЕР_5 .

Скасовано наказ В/ч НОМЕР_6 (В/ч НОМЕР_5 ) від 14.12.2015 №1060, який прийнято за підсумками службового розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_2 . Скасовано наказ В/ч НОМЕР_6 (В/ч НОМЕР_5 ) від 07.12.2015 №300 в частині висновків Військової частини що "смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби". Зобов`язано В/ч НОМЕР_5 провести повторне службове розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_2 , начальника складу взводу роти матеріального забезпечення, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в результаті колото-різаного поранення, з урахуванням висновків Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, викладених у протоколі засідання №1820 від 26.06.2017.

На виконання вказаного рішення суду, наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 09.03.2019 №207 унесено зміни до наказу від 14.02.2019 №141 викладено в наступній редакції: "Абзац 1 пункту 1 наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.12.2015 №300 викласти в наступній редакції "Так, смерть пов`язана з проходженням військової служби" (а.с.52). У зв`язку зі смертю свого батька, позивач ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України про виплату одноразової грошової допомоги. Згідно витягу із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.12.2020 № 164, відмовлено ОСОБА_1 - сину загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, прапорщика ОСОБА_2 . Підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги зазначено: "Відповідно до статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 досяг повноліття, на час загибелі батька його вік перевищував 23 роки, тобто він не має правового статусу дитини (відповідно до сімейного кодексу України", або утримання загиблого (відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб").

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.12.2016 у справі №592/10440/16-ц встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, тоді як факт спільного проживання ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_1 , а також ведення ними спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків цим судовим рішенням не встановлено.

Позивач, вважаючи неправомірним та таким, що підлягає скасуванню рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу - сину загиблого прапорщика ОСОБА_2 , оформлену пунктом першим протоколу №164 від 10 грудня 2020 року та відповідно про необхідність зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу - сину прапорщика ЗСУ ОСОБА_2 - ОСОБА_1 загиблому при виконанні обов`язків військової служби в зоні проведення АТО в розмірі 750 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладеного в пункті 1 протоколу №164 від 10.12.2020 підлягає визнанню протиправним та скасуванню; та з того, що не необхідно зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-XII.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктами 1-3 частини другої ст.16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби;

3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві. Отже, з урахуванням наведеної вище норми одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.

Відповідно до ст. 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1- 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Частиною першою ст. 16-4 Закону №2011-XII визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Наведене вище кореспондується з приписами Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служб у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі по тексту - Порядок № 975).

Колегія суддів звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу - сину загиблого прапорщика ОСОБА_2 , оформлене пунктом першим протоколу №164 від 10 грудня 2020 року було посилання, що згідно ст.16-4 Закону №2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення у зв`язку із наявністю у діях загиблого складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту -КУпАП) - самовільне залишення військової частини, а також посиланнями на ст. 407 Кримінального кодексу України (далі по тексту - КК України) - самовільне залишення військової частини або місця служби, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що матеріали даної справи не містять рішень компетентних органів, передбачених відповідними процесуальними кодексами (КУпАП, КПК України) щодо наявності в діях батька позивача - ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, визначеного ст. 172-11 КУпАП та складу кримінального правопорушення, визначеного ст.407 КК України (рішення про закриття провадження з нереабілітуючих обставин, тощо).

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали даної справи містять відповідний документ, а саме наказ командира військової частини НОМЕР_4 (з адміністративно - господарської діяльності) №141 від 14.02.2019 про результати повторного службового розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_2 ) зі змісту якого вбачається, що загиблий 19.11.2015 знаходився поза межами розташування військової частини, проводив вільний від служби час на власний розсуд не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби за контрактом, чим спростовано попередні висновки стосовно самовільного залишення останнім розташування військової частини, що також підтверджується листом командування Десантно - штурмових військ Збройних Сил України від 18.02.2019 №117/490.

Відповідно посилання в оскаржуваному рішенні про наявність у діях загиблого складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-11 КУпАП та складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 КК України, є безпідставними та необґрунтованими.

При цьому, згідно вироку Дружківського міського суду Донецької області від 11 листопада 2016 року у справі № 229/513/16- к, 19 листопада 2015 року ОСОБА_2 загинув внаслідок умисного вбивства, яке вчинила цивільна особа, вбивство вчинене в квартирі, яку винаймав ОСОБА_2 за місцем служби у АДРЕСА_1 . Зазначеним вироком цивільну особу засуджено за ст.115 ч.1 КК України до 10 років позбавлення волі (а.с. 9-20).

Відповідно до витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оброни України №1820 від 26.06.2017 смерть ОСОБА_2 так, пов`язана з проходженням військової служби (а.с.8).

Окрім того, наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 14.02.2019 №141 було внесено зміни до наказу командира військової частини від 07.12.2015 №300, а саме: смерть пов`язана з проходженням військової служби, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.50).

З огляду на наведе вище, смерть прапорщика ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що смерть прапорщика ОСОБА_2 настала під час виконання ним обов`язків військової служби, що впливає на розмір одноразової грошової допомоги.

Щодо посилання в апеляційній скарзі про те, що загиблий ( ОСОБА_2 ) проживав окремо від позивача - ОСОБА_1 , який проживав разом з дідом - ОСОБА_3 , а звідти, є очевидним, що загиблий та позивач не були пов`язані спільним побутом, а також посилання на те, що загиблий ( ОСОБА_2 ) та позивач спільно не проживали та спільним побутом пов`язані не були, то, виходячи з норм ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України, вони не були особами, які складали сім`ю; а також посилання в апеляційній скарзі та в оскаржуваному рішенні відповідача про те, що позивач досяг повноліття, на час загибелі батька його вік перевищував 23 роки, тобто він не має правового статусу дитини (відповідно до Сімейного кодексу України) або утриманця загиблого (відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"), то колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з наявної в матеріалах даної справи завіреної копії довідки про склад сім`ї, яка видана Центром надання адміністративних послуг м. Суми від 01.12.2017 ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 21.08.1998 по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом з ним на момент смерті були зареєстровані: батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Відповідно з огляду на наведе, позивач ОСОБА_1 є сином загиблого прапорщика ОСОБА_2 , проживав з ним однією сім`єю, а тому як член сім`ї останнього, останній має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виходячи з розміру 500 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладеного в пункті 1 протоколу №164 від 10.12.2020.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Так, колегія суддів зазначає, що наведеними вище висновками встановлено право позивача, як члена сім`ї померлого ОСОБА_2 , на призначення та отримання одноразової грошової допомоги та відповідно про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладеного в пункті 1 протоколу №164 від 10.12.2020.

Однак, в контексті задоволення судом першої інстанції вимог позивача в частині зобов`язання Міністерство оборони України відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, колегія суддів вважає звернути увагу на наступне.

Так, в матеріалах даної справи міститься рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.12.2016 у справі №592/10440/16-ц, яким заяву ОСОБА_4 , заінтересована особа: Сумський міський військовий комісаріат, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 разом з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу за період з 1998 року до дня його смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказане рішення набрало законної сили та міститься в матеріалах даної справи (а.с. 62).

Так, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що 23 червня 1989 р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у відділі ЗАГСу Сумського міськвиконкому, актовий запис № 1225. Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 11 лютого 1998 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був розірваний. В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1998 року до дня смерті ОСОБА_2 , тобто до 19 листопада 2015 року, що підтверджено матеріалами справи та поясненнями свідків, наданими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та відповідно дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про те, що належить зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити саме ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, оскільки наявність інших осіб (іншої особи), які можуть бути спадкоємцями померлого ОСОБА_2 передбачає можливість, що такі особи (така особа) також, як і позивач, можуть претендувати на призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги виходячи з розміру 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року". При цьому, питання щодо призначення та виплати вказаної грошової допомоги конкретним особам має вирішуватися в момент її виплати.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що в межах спірних правовідносин по даній справі суд не вирішує питання щодо прав будь - яких інших осіб окрім позивача, на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виходячи з розміру 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року".

З огляду на наведене вище, оскільки судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні, шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини цього рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , одноразову грошову допомогу виходячи з розміру 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року". В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №480/9442/20 підлягає залишенню без змін.

При цьому, щодо доводів апеляційної скарги про те, що зобов`язання Міністерство оборони України відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, і при розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по інвалідності, адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду, то колегія суддів відхиляє вказані доводи з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.04.2021 по справі №540/872/19.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у спірних правовідносинах по даній справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Проте, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Колегія суддів вважає, що оскільки встановлено відсутність законних підстав для відмови в задоволенні заяви позивача, посилання відповідача на наявність у нього дискреційних повноважень, за відсутності законних підстав відмовити у задоволенні відповідної заяви позивача, щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги є необґрунтованими.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 09.07.2020 року по справі № 826/13881/16, від 30.07.2020 року по справі №826/10085/16, від 01.09.2021 року по справі №806/2351/18.

Відповідно, враховуючи наведене вище, зобов`язання Міністерство оборони України відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , одноразову грошову допомогу виходячи з розміру 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року" забезпечить належний захист прав позивача та виключення подальших протиправних дій чи бездіяльності відповідача.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.п.1 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України та факту задоволення вимог позивача відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №480/9442/20 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини цього рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , одноразову грошову допомогу виходячи з розміру 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року".

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 по справі №480/9442/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 13.09.2021 року