Справа № 480/1584/20
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 р.Справа № 480/1584/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.

представник позивача Покотило М.Б

представник відповідача Лисиця Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Управління Держпраці у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2021, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 05.03.21 та на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 року головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 25.03.21 по справі № 480/1584/20

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Сумській області

про визнання протиправними, скасування припису та постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Сумській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Сумській області про усунення виявлених порушень № СМ 2399/1627/АВ/П від 11.12.2019.

- визнати протиправним та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №СМ2399/1627/АВ/П/ ГД-ФС від 31.01.2020р. про застосування штрафних санкцій в сумі 125190 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на протиправність оскаржених припису та постанови з огляду на відсутність у його діях складу правопорушення, санкція за яке передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України. За позицією позивача, укладання цивільно-правового договорів з фізичною особою помилково розцінені відповідачем як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, оскільки чинне трудове законодавство України не ставить у залежність волевиявлення особи в укладанні трудових правовідносин з потенційним роботодавцем і подальшим наданням певних видів послуг з формою втілення таких відносин та визначення виду майбутнього договору. З огляду на викладене позивач просить задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржену постанову та припис.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправними, скасування припису та постанови задоволено.

Визнано протиправним та скасовано припис Управління Держпраці у Сумській області про усунення виявлених порушень №СМ 2399/1627/АВ/П від 11.12.2019.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Сумській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №СМ2399/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Сумській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 3984 грн. 52 коп.

Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.03. 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Сумській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 5000 (п`яти тисяч) грн. 00 коп. В іншій частині заявлених вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку судом першої інстанції зроблено хибний висновок щодо характеру правовідносі які склалися між позивачем та ОСОБА_2 .

Інспекційне відвідування позивача проводилось з 15 год. 10 хв. 06.12.2019 по 17 год. 15 хв. 11.12.2019. Під час інспекційного відвідування в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресе АДРЕСА_1 встановлено факт допуску до роботи ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 повідомила інспектору праці про проходження стажування умовах неповного робочого дня близько тижня. Також повідомила інспектору праці, жодних договорів не укладала, під час проходження стажування виконує роботи з розвішування одягу та консультації клієнтів магазину. Контроль за проходженням стажування здійснює адміністратор магазину. Факт надання пояснень зафіксова відеозаписом.

Також, у магазині «Халява» 06.12.2019 року працювала ОСОБА_3 виконувала обов`язки продавця непродовольчих товарів. Остання повідомила, що працює відповідно укладеного трудового договору з ФОП ОСОБА_1 , який здійснює одноосібно підприємницьку діяльність у даному магазині та надала підтверджуючі документи для ознайомлення. Також, ОСОБА_3 підтвердила факт проходження стажування ОСОБА_2 за дорученням представника ФОП ОСОБА_1 . Факт надання поясі та документів зафіксовано відеозаписом.

Крім того, відповідач вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги пояснення ОСОБА_2 , яка під час інспекційного відвідування вказувала, що жодних договорів не укладала та проходить стажування.

Пояснення письмові позивача, надані в ході проведення інспекційного відвідування, в яких він 09.12.2019 року зазначає, що використовує працю однієї особи на умовах цивільно-правового договору №03/12/1 від 03.12.2019 року, укладений з ОСОБА_2 . У своїх письмових поясненнях, наданих інспектору праці 17.12.2019 позивач вказує, що на момент проведення перевірки (інспекційне відвідування проводилося у період з 06.12.2019 по 11.12.2019) з ОСОБА_2 була укладена цівільно-правова угода. Такі самі пояснення позивач надав і на виконання вимог припису 17.12.2019 з письмовим поясненням самої ОСОБА_2 .

Вже підчас розгляду справи у суді першої інстанції, представником позивача до матеріалів справи була надана додаткова угода про розірвання цивільно- правового договору №03/12/2019-08, яка датована 06.12.2019. В жодних письмових поясненнях позивача, наданих інспекторам в період проведення та після проведення інспекційного відвідування вищезазначена додаткова угода не надавалася. Дана угода не аналізувалася уповноваженою особою підчас винесення постанови та не аналізувалася інспектором праці під час винесення припису. Відповідач вважає, що такий доказ не може вважатися належним і допустимим та не обгрунтовано взято судом першої інстанції до уваги.

Крім того, відповідачем подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 року в якій зазначено, що останній не погоджується з стягненням з Управління Держпраці у Сумській області судових витрат у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Отже, у випадку задоволення вимог даної апеляційної скарги, додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду про стягнення з Управління Держпраці у Сумській області судових витрат у розмірі 5 000 грн. підлягає скасуванню.

Відповідач вважає, що судом недосліджені матеріали справи, не враховані аргументи Управління, наведені у відзиві на позовну заяву та запереченні, а тому висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи і, як наслідок, рішення не відповідає нормам чинного законодавства.

Позивач, скориставшись своїм првом надав до Другого апеляційного адміністраитвного суду відзив на апеляційні скарги відповідача, в якому зазначає, що 03.12.2019 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) укладено цивільно-правовий договір № 03/12/2019-08, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується надати послуги по розпакуванню, сортуванню та маркуванню товару у кількості 50 кг. Положеннями договору передбачено, що оплата за виконану роботу здійснюється на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), встановлено грошову винагороду за виконані роботи. Відповідальність сторін, передбачена договором, носить цивільно-правовий, а не трудовий характер. Вказаним договором обумовлена періодичність виконання відповідних робіт (надання послуг), без фіксації конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, без обліку робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку. Робота, визначена в договорі, має тимчасовий характер. У договорі відсутня будь-яка регламентація трудової діяльності, визначення робочого часу та часу відпочинку виконавця, його обов`язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку тощо. Приймаючи до уваги, що зазначений цивільно-правовий договір містить ознаки цивільно-правової угоди, а не трудових взаємовідносин, в діях позивача де-факто відсутній склад порушення.

Позивач зазначає, що до фактичного виконання передбаченої договором цивільно-правової роботи ОСОБА_2 , станом на момент інспекційного відвідування, не приступила. Остання перебувала у приміщенні магазину за власною ініціативою з метою ознайомлення з процесом сортування одягу, що здійснювався іншими особами. Зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 юридичної освіти, останньою не правильно було кваліфіковано її перебування у приміщенні магазину як «стажування». В той же час, така кваліфікація є помилковою та не відповідає фактичним обставинам справи. Звертаємо увагу, що жодної роботи ОСОБА_2 у магазині не виконувала та, за власної ініціативи, спостерігала за виконанням роботи третіми особами.

Позивач звертає увагу, що на момент здійснення інспекційного відвідування ОСОБА_2 у магазині не виконувала жодної роботи; в силу відсутності у ОСОБА_2 юридичної освіти остання помилково кваліфікувала своє перебування у магазині як «стажування», тому будь-які посилання на слова ОСОБА_2 про стажування могли бути вирваними з контексту або неправильно інтерпретовані інспектором; відсутні докази на підтвердження допуску ОСОБА_2 до виконання функцій продавця або функцій будь-якого іншого співробітника магазину.

Проте, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 так і не приступила до виконання обов`язків, передбачених цивільно-правовим договором.

06.12.2019 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору від 03.12.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди достроково припинити дію Договору з 06 грудня 2019 року. При цьому зважаючи на те, що ОСОБА_2 не приступила до надання, передбачених Договором послуг, а у ФОПа ОСОБА_1 відпала потреба у її залученні до розпакування, сортування та маркування одягу, сторони встановили, що дія Договору не призвела до виникнення, зміни або припинення будь-яких прав та обов`язків за Договором.

На думку позивача, оскільки між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникло жодних відносин, отже висновки Держпраці є безпідставними. Більш того, відповідачем в акті не зазначено будь-яких доказів на підтвердження фактичного допуску ОСОБА_2 до «роботи», а зазначені в акті висновки, у переважній більшості, ґрунтуються на припущеннях відповідальних осіб Держпраці.

При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Позивач вважає, що до правовідносин, що склались між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо застосувати положення, що регулюють трудове законодавство, а відтак постанова, винесена посадовими особами Держпраці є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції, позивач у відзиві наголошує, що між ФОП ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Олександра Федоришина» (нове найменування - АБ «Федоришин, Покотило та партнери») було укладено договір про надання консультативних послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 оплачена вартість правничої допомоги у повному розмірі (10 000,00 грн.). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу стороною позивача було надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 28.02.2020, додаткова угода від 28.02.2020, квитанція № 57 від 02.03.2020 про сплату позивачем коштів згідно Договору № 28/02-20 від 28.02.2020 р. у сумі 10 000,00 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 23.02.2021, детальний опис наданих послуг. Відтак, позивач вважає, що позивачем було доведено понесення фактичних витрат на правову допомоги, відтак правові підстави для скасування додаткового рішення у справі - відсутні.

Також, позивачем надано до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких зазначено, що чинне законодавство не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

При цьому відповідачем не спростовано волевиявлення сторін на укладення цивільно- правових договорів та виконання певного виду роботи (послуг) саме в процесі реалізації своїх прав в цивільно-правових відносинах на підставі цивільно-правового договору. Укладений цивільно-правовий договір не визнаний недійсним в судовому порядку, не має ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно- правового договору.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційні скарги, просив задовольнити їх, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційних скаргах.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що за рішенням начальника Управління Держпраці України в Сумській області відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок № 823) та на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування № 2007 від 06.12.2019 та направлення № 702/СМ2399 від 06.12.2019 на проведення інспекційного відвідування вищевказаного суб`єкта господарювання Управлінням Держпраці в Сумській області було проведено інспекційне відвідування.

Під час інспекційного відвідування контролю підлягали питання щодо належного оформлення трудових відносин з найманими працівниками за місцем здійснення діяльності Позивача за адресами: АДРЕСА_1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), м.Суми, пр.-т.М.Лушпи. буд.32/1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), Інспекційне відвідування Позивача проводилось з 15 год. 10 хв. 06.12.2019 по 17 год. 15 хв. 11.12.2019.

Під час інспекційного відвідування 06.12.2019р. в магазині «Халява» за адресою АДРЕСА_1 встановлено факт допуску до роботи ОСОБА_2 , яка повідомила інспектору праці про проходження стажування на умовах неповного робочого дня близько тижня. Також повідомила інспектору праці, що жодних договорів не укладала, під час проходження стажування виконує роботи з розвішування одягу та консультації клієнтів магазину. Контроль за проходженням стажування здійснює адміністратор магазину.

За результатами перевірки 11.12.2019 інспекторами Держпраці складений акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №СМ2399/1627/АВ від 11.12.2019, відповідно до якого встановлено факт допуску до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудового договору.

11.12.2019р. Управлінням Держпрраці в Сумській області було винесено припис про усунення виявлених порушень № СМ 2399/1627/АВ/П. (а.с.26-28).

31.01.2020р. прийнято Постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №СМ2399/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020р. (а.с.29-31), відповідно до якої на підставі ст.259 КЗпП України , ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.4 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013р. №509, ст.265 КЗпП України, накладено на позивача ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190 грн.

Вважаючи вказану припис відповідача та постанову про застосування штрафних санкцій протиправними, позивач оскаржив їх до суду, правомірність прийняття яких і є предметом розгляду у цій справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які склались між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо застосувати положення, що регулюють трудове законодавство, а відтак постанова, винесена посадовими особами Держпраці та Припис про усунення виявлених порушень є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, витрачений час, суд дійшов до висновку про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, яка є співмірною з складністю цієї справи та наданими послугами. Вказані витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпрраці у Сумській області .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V) цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

В цьому випадку слід наголосити, що Закон № 877-V визначає основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а як слідує з тлумачення поняття принцип - це твердження, яке сприймається як головне, важливе, суттєве, неодмінне або, принаймні, бажане.

Статтею 1 Закону № 877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Згідно з частиною п`ятою вказаної вище статті Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила перелічені в частині п`ятій статті 2 Закону № 877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами звертатись до інших норм Закону № 877-V.

Статтею 6 Закону № 877-V визначено, що підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Крім того, у абзаці 5 частини першої статті 6 Закону № 877-V зазначено, що у такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з вказаних вище норм, вони містять вказівку на те, що у випадку коли перевірка проводиться за зверненням особи, проведення такої перевірки повинно бути погоджене центральним органом виконавчої влади.

В судове засідання доказів погодження проведення позапланової перевірки відповідачем не надано.

Також, доводи апеляційної скарги відповідача, які викладено в Акті перевірки відносно того, що під час інспекційного відвідування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 допущено до роботи без укладання трудового договору в письмовій формі ОСОБА_2 , грунтуються на припущеннях відповідача, оскільки жодним доказом не підтверджені. Єдиним аргументом на який відповідач вказує, як на підтвердження того, що ОСОБА_2 виконувала певні роботи, є те, що під час інспекційного відвідування остання проходила «стажування» у ФОП ОСОБА_1 .

Колегія суддів, дослідивши відеозапис долучений відповідачем до матеріалів справи, зауважує, що факту виконання будь-якої роботи, у тому числі і з метою проходження «стажування», відеозаписом не підтверджується.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки Держпраці викладені в Акті перевірки не відповідають фактичним обставинам та не ґрунтуються на реально встановлених уповноваженими особами Держпраці фактах.

З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2019р. між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) було укладено цивільно-правовий договір № 03/12/2019-08, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується надати послуги по розпакуванню, сортуванню та маркуванню товару у кількості 50 кг.

Проте, фактичного виконання передбаченої договором роботи ОСОБА_2 , станом на момент інспекційного відвідування, не приступила. Саме лише перебування ОСОБА_2 в магазині, не може стати підставою для накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу без встановлення належних і допустимих доказів, підтверджуючих виконання нею хоча б якихось обов`язків.

Відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано вищезазначене твердження позивача. Матеріалами відеозйомки також не підтверджено факт виконання будь-якої роботи (надання послуг) ОСОБА_2 .

Колегія суддів наголошує, що той факт, що на відеозйомці на запитання представників Управління Держпраці Кондратенко О.А. зазначає, що вона проходить «стажування» ще не доводить, що особа дійсно перебуває на стажуванні у підприємця.

Проте, колегія суддів бере до уваги посилання позивача на те, що зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 юридичної освіти, остання дійсно могла не правильно кваліфікувати її перебування у приміщенні магазину як «стажування», оскільки як вказує позивач, в подальшому, ОСОБА_2 так і не приступила до виконання обов`язків, передбачених цивільно-правовим договором від 03.12.2019.

З матеріалів наданих представником позивача до справи свідчить, що 06.12.2019р. між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору від 03.12.2019, відповідно до якої сторони дійшли згоди достроково припинити дію Договору з 06 грудня 2019 року. Представник позивача аргументував укладання даної додаткової угоди тим, що ОСОБА_2 не приступила до надання, передбачених Договором послуг, а у ФОП ОСОБА_1 відпала потреба у її залученні до розпакування, сортування та маркування одягу. Отже, дія Договору не призвела до виникнення, зміни або припинення будь-яких прав та обов`язків за Договором. Таким чином, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникло жодних відносин.

Колегія суддів звертає увагу, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зміст відповідних норм КЗпП України, які визначають поняття трудового договору вказують на те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 04.09.2019 у справі № 480/4515/18 та від 26.09.2019у справі № 0440/5828/18.

Колегія суддів зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Підрядник, який працює згідно з цивільно- правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

У випадку, коли фізичні особи не надавали замовнику трудових книжок, вони не входять до штату підприємства, не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку, облік їхнього робочого часу замовником не здійснюється, заробіток осіб, з якими укладені договори, залежить виключно від кількісних показників виконання договору-кількості виконаних заявок замовника, а відносини між товариством та виконавцем не передбачають заздалегідь встановлених норм виконання робіт, мінімальної плати за договором, то вказані відносини відповідають ознакам договору про надання послуг.

Ще одна відмінність між цивільно-правовим та трудовим договорами полягає в тому, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства і не може змінюватися сторонами трудового договору, а відповідальність у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами Цивільного кодексу України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 350/403/16-ц.

Так, взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як па підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (стаття 902 ЦК України).

Якщо договором передбачено надання послуг за таку плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (стаття 905 ЦК України).

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг, виконання робіт тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

При цьому за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання- приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно- правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 23.10.2019р. у справі № 806/2064/18; від 24.10.2019 у справі № 160/8664/18.

З матеріалів справи вбачається, що зі змісту укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цивільно-правового договору, метою його укладання є виконання її стороною певного чітко визначеного обсягу робіт.

При цьому, колегія суддів враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 822/1487/18, відповідно до яких показання так званих осіб, які нібито виконують трудові обов`язки і отримані інспектором безпосередньо під час перевірки, не можуть бути підставою для накладення штрафу на підприємця.

Натомість, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів під час інспектування, які б підтверджували, що ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у трудових відносинах.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з виснвоком суду першої інстанції, що до правовідносин, що склались між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо застосувати положення, що регулюють трудове законодавство, а відтак постанова, винесена посадовими особами Держпраці та Припис про усунення виявлених порушень є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги правління Держпраці у Сумській області на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАСУ у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача надані докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, а саме: Договір про надання правової (правничої) допомоги від 28.02.2020р. (а.с.36), Додаткова угода від 28.02.2020р. (а.с.38), квитанція №57 від 02.03.2020р. про сплату позивачем коштів згідно Договору №28/02-20 від 28.02.2020р. у сумі 10000грн. (а.с.39), Акт приймання-передачі наданих послуг від 23.02.2021р., детальний опис наданих послуг ( додано до заяви про ухвалення додаткового судового рішення від 02.03.2021р.).

На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав детальний опис наданих послуг, серед яких, зокрема: проведення зустрічі з Клієнтом, вивчення та аналіз наданих Клієнтом документів - витрачено 3 години; Вивчення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини витрачено 4 години; Визначення правової позиції у справі витрачено 2 години; Підготовка, узгодження з Клієнтом та затвердження фінальної редакції позовної заяви та додатків до неї 10 годин; Направлення позову засобами поштового зв`язку, контроль за рухом справи до моменту відкриття провадження витрачено 1 година; Підготовка відповіді на відзив витрачено 3 години; Підготовка клопотання про долучення доказів 1 година; Підготовка додаткових пояснень витрачено 2 години; Підготовка клопотання про визнання неналежними доказів витрачено 1 годину; Підготовка заяви про прийняття додаткового рішення 2 години. Всього витрачено 29 годин.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 15.03.2019 по справі №826/7778/17.

У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Попередня (досудова) консультація клієнта, вивчення документів, узгодження правової позиції не є окремим видом адвокатської діяльності, а є частиною підготовки підготовки позовної заяви.

Крім цього, вивчення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини та визначення правової позиції у справі це є тотожними поняттями і також відносяться до підготовки позовної заяви.

Направлення позову засобами поштового зв`язку, контроль за рухом справи до моменту відкриття провадження взагалі не відноситься до поняття «надання правової допомоги».

Колегія суддів зазначає, що умовами Договору не передбачено вартість 1 години наданих послуг адвокатом.

Отже, проаналізувавши розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката у цій адміністративній справі неспівмірний із складністю справи та наданими послугами, обсягом наданих послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

Враховуючи викладене, складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, витрачений час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, яка є співмірною з складністю цієї справи та наданими послугами. Вказані витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпрраці у Сумській області .

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до правовідносин, що склались між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неможливо застосувати положення, що регулюють трудове законодавство, а відтак постанова, винесена посадовими особами Держпраці та Припис про усунення виявлених порушень є протиправними та підлягають скасуванню, стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, є співмірною з складністю цієї справи та наданими послугами.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 по справі № 480/1584/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління Держпраці у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2021 по справі № 480/1584/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя З.О. Кононенко
Судді О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 13.09.2021 року