Справа № 440/2375/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 р.Справа № 440/2375/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: П`янової Я.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський) по справі № 440/2375/21

за позовом ОСОБА_1

до Київської районної у м.Полтаві ради , Виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради

про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1

-допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 848,01 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 750,00 грн.

ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням в частині визначення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнуто на його користь, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове, яким стягнути з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення по день фактичного розрахунку.

Також просив змінити судове рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, зазначивши, що витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради.

А також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 500,00 грн.

В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку.

Зазначає, що судом першої інстанції не дотримано справедливого балансу між інтересами обох сторін по справі, присуджена сума в розмірі 848,01 грн. є занадто мізерною для обох сторін, і невілює права позивача та обов`язок відповідача , визначені в ст.ст.116,117 КЗпП України.

Судом першої інстанції застосовано лише один критерій, визначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, який впливає на розмір цієї суми без урахування інших, зокрема періоду затримки, ймовірного розміру майнових втрат працівника, дій працівника та роботодавця. Присуджена судом сума до відшкодування у 181, 95 рази є нижчою від заявлених позивачем позовних вимог - 103 422,45 грн.

Також зазначає, про порушення судом норм процесуального права, оскільки у резолютивній частині рішення не зазначено з кого мають бути стягнуті витрати на правову допомогу, що унеможливлює виконання судового рішення в цій частині.

Крім того, просить відшкодувати витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 500,00 грн. На підтвердження понесених витрат надав договір від 01.07.2021, акт виконаних робіт від 05.07.2021, квитанцію від 05.07.2021.

Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради (далі - відповідач) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просило залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 11.12.2020 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10).

Розпорядженням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 21.01.2021 №7-п прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку з основною відпусткою з 22.01.2021 по 24.01.2021 (а.с. 13).

Рішенням Київської районної у м. Полтаві ради від 24.02.2021 звільнено ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку з розпуском виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради (а.с. 15).

Розпорядженням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 24.02.2021 № 25-о зобов`язано: вважати останнім робочим днем ОСОБА_1 24.02.2021; провести відповідні розрахунки та виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 16).

Відповідачем не заперечується, що при звільненні позивача та здійсненні остаточного розрахунку з ним, матеріальна допомога на оздоровлення не виплачена.

11.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому заборгованість з матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 71)

09.04.2021 відповідач листом повідомив ОСОБА_1 , що матеріальна допомога не виплачена, оскільки видатки на її виплату бюджетно-фінансовим управлінням Полтавської міської ради не були здійснені (а.с. 66)

24.05.2021 відповідачем здійснено виплату позивачу, зокрема, матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 27 023,84 грн, що підтверджується списком перерахувань в банк за травень 2021 р. та платіжним дорученням № 311 від 24.05.2021 (а.с. 98-99)

Вважаючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача, не здійснив своєчасно повний розрахунок, не виплатив матеріальну допомогу на оздоровлення, що призвело до втрати частини доходу позивача, а тому наявні підстави для нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості.

Враховуючи оскарження позивачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині визначення розміру середнього заробітку та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Судом встановлено, що не своєчасність остаточного розрахунку при звільненні з позивачем відбулося з підстав відсутності фінансування, а не наявності спору щодо невиплачених сум. Колегія суддів зазначає, що відсутність фінансування не звільняє власника, або уповноваженого ним органу від обов`язку здійснення своєчасного розрахунку та відповідальності за його не виконання.

Судом встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення позивачу фактично виплачена 24.05.2021, згідно платіжного доручення.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24.02.2021 по 24.05.2021.

Суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосовуючи принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов висновку про стягнення на його користь відшкодування саме у розмірі 848,01 грн, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Разом з тим, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Отже, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення працівника, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не виплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 27 023,84 грн (33 569,99 грн - з урахуванням податків).

Вказана сума фактично виплачена 24.05.2021.

Враховуючи, що позивач звільнився 24.02.2021, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 59 робочих днів (з 24.02.2021 до 23.05.2021, оскільки день проведення виплати 24.05.2021 не включається до розрахунку середнього заробітку, що підлягає виплаті за затримку розрахунку при звільненні), а не як помилково зазначив суд першої інстанції 89 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки виплати матеріальної допомоги з дня звільнення (24.02.2021) по день фактичного розрахунку (24.05.2021) складає: 59 х 1162,05 грн = 68 560,95 грн, де 59 - кількість днів затримки, 1162,05 грн - середньоденна заробітна плата.

Суд першої інстанції вважав, що стягненню на користь позивача підлягає розрахований ним середній заробіток у сумі 848,01 грн.

В той же час, при вирішенні справи судом першої інстанції не встановлено розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду викладену у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи.

Приписами ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 КАС України, суд наділений правом збирати докази з власної ініціативи, а також повноваженням сприяти в реалізації обов`язку доказування (у випадку неможливості самостійного надання особами, які беруть участь у справі доказів) і витребовувати необхідні докази.

З метою встановлення всіх обставин справи, судом апеляційної інстанції витребовувались у відповідача пояснення щодо розміру усіх належних звільненому ОСОБА_1 сум для визначення розміру середнього заробітку.

З наданого відповідачем розрахунку вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 37 160,39 грн з урахуванням податків, з яких: матеріальна допомога на оздоровлення - 33 569,99 грн, що складає 90% від загальної суми належної позивачу при звільненні.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи відсоткове співвідношення має становити 61 704,86 грн (90% від 68 560,95 грн).

Разом з тим, з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5 000 грн.

Натомість суд першої інстанції не вірно обрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Доводи апелянта про наявність підстав для зміни судового рішення в частині стягнення судових витрат, оскільки судом не зазначено орган, за рахунок бюджетних асигнувань якого вони мають бути стягнуті не є підставою для скасування судового рішення, а свідчать про наявність технічної описки, яка не впливає на правильність рішення суду по суті та в подальшому може бути виправлена Полтавським окружним адміністративним судом в порядку, встановленому КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановлюючи право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не вірно визначив розмір такого відшкодування, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення в цій частині з підстав, викладених в цій постанові та викладення абзацу третього резолютивної частини рішення в іншій редакції.

Щодо заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 500,00 грн.

Відповідно до ч.1 п. 1 ч. 3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів зазначає, що позивачем до судових дебатів подано заяву про понесені витрати на правову допомогу та своєчасно надано докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що правова допомога ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції надавалась адвокатом Тимохіною Л.С. на підставі угоди від 01.07.2021 (а.с. 123).

За вказаною угодою адвокат надає консультації та складає апеляційну скаргу на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, оплата за послуги, надані адвокатом складає 500,00 грн.

Адвокатом надано позивачу послуги в межах укладеної Угоди на суму 500,00 грн, а саме:

- консультація;

- підготовка та складання апеляційної скарги, що підтверджується актом виконаних робіт від 05.07.2021 (а.с. 124.)

На підтвердження факту сплати гонорару за виконання робіт за угодою позивачем надано квитанцію від 05.07.2021 (а.с. 124).

Отже, враховуючи складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, суму заявлених позовних вимог, значення справи для сторони, колегія суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 500,00 грн підтверджена належними і допустимими доказами.

При цьому, суд враховує, що ст. 134 КАС України покладає обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Водночас, відповідачем не подано до суду заяви про зменшення суми судових витрат, заперечень з приводу заявленого до відшкодування розміру судових витрат.

Враховуючи, що витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені, пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви позивача щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу, та стягнення на його користь суми сплачених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 440/2375/21 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити з підстав та мотивів, викладених в цій постанові.

Абзац третій резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 440/2375/21 викласти в наступній редакції:

Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень) 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради (, вул. Маршала Бірюзова, 1/2,Полтава, 36014) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 500 (п`ятсот) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Я.В. П`янова О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 13.09.2021 року