Справа № 440/1712/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Сич С.С.

13 вересня 2021 р. Справа № 440/1712/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

02.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність 3 Територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі 3 ТВУЗ Держспецзв`язку) щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 по 2021 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.01.2021 року;

- зобов`язати 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період військової служби з 2018 по 2021 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.01.2021 року.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що станом на день звільнення його в запас ЗС України з ним не було проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2018 року по 2021 рік, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII) та ст. 16-2 розділу ІІІ Закону України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР).

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов 3 ТВУЗ Держспецзв`язку вказує, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, є пільгою і не відноситься до щорічних відпусток, перелік яких встановлений п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР.Таким чином, зазначена відпустка на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року повної тривалості. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься та не підлягає грошовій компенсації при звільненні.

Також, відповідач зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Починаючи з 2018 року ОСОБА_1 жодного разу не подавався рапорт чи будь-яке інше прохання щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. При цьому, у відповідача відсутній обов`язок у примусовому порядку надавати військовослужбовцям додаткову відпустку за відсутності поданого рапорту. Тільки у січня 2021 року, тобто наприкінці служби, позивачем подано рапорт щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, на який було надано відповідь від 09.02.2021 року № 54/09-400.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність 3 ТВУЗ Держспецзв`язку, що полягає у ненарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.01.2021 року.

Зобов`язано 3 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.01.2021 року.

Висновок суду вмотивований тим, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2018-2021 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, тому не нарахувавши та не виплативши ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі 3 ТВУЗ Держспецзв`язку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Адміністрацією державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 04.09.2018 року (а.с. 4).

Відповідно до довідки 3 ТВУЗ Держспецзв`язку від 22.03.2021 року № 96, позивач з 18.07.2000 року по 27.01.2021 року проходив військову службу у 3 ТВУЗ Держспецзв`язку (а.с. 27).

Наказом 3 ТВУЗ Держспецзв`язку від 09.12.2020 року № 68-ос «Про особовий склад», відповідно до Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII), Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31.07.2015 року № 463 (далі Положення), звільнено з військової служби відповідно до п.п. «а» п. 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII та п. 173 Положення у запас Збройних Сил України половника ОСОБА_1 , начальника відділу оперативно-технічного управління, припинено контракт та виключено його зі списків особового складу з урахуванням часу на здачу справ і посади 27.01.2021 року (а.с. 5).

На рапорт ОСОБА_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2018 року по 2021 рік, 3 ТВУЗ Держспецзв`язку листом від 09.02.2021 року № 54/09-400 повідомив позивача, що згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII учасники бойових дій мають право на пільгу щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також на одержання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) зазначена відпустка не надавалася військовослужбовцям у зв`язку з особливим періодом.

Відпустка строком 14 календарних днів учасникам бойових дій не належить до виду щорічних відпусток, більш того, на всі відпустки які зазначені у розділі ІІІ Закону № 504/96-ВР не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток. Тобто, невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься та не підлягає грошовій компенсації при звільненні.

Видатки для здійснення компенсації витрат на оплату додаткової відпустки учасникам бойових дій у державному бюджеті та кошторисі установи на 2018-2021 роки не передбачалися.

Частиною 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Пунктом 20 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України встановлено, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим кодексом чи законом про Державний бюджет України, визнається порушенням бюджетного законодавства.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до виду щорічних відпусток та до соціальних. Отже, у разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік. Чинним законодавством не передбачено також і можливості заміни цієї відпустки грошовою компенсацією. Тому правових підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік немає (а.с. 6-7).

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21.10.1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII) та Законі України від 06.12.1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі Закон № 1932-XII).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні діє особливий період від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 211/1546/16-ц.

Крім того, в ст. 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону №5 04/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 року по справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що п.п. 5 п. 3 розділу IV Інструкції про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 13.03.2018 року № 151, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 року за № 404/31856 встановлено, що у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічних (основної та додаткової) відпусток, на які вони мають право на день звільнення, та додаткових відпусток військовослужбовцям, які мають дітей, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні цих відпусток.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за період з 2018 року по 2021 рік додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, тому не нарахувавши та не виплативши ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 27.01.2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначений законодавством України.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Таким чином, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті позовних вимог позивача ОСОБА_1 і не вбачає підстав, передбачених ст. 317 КАС України, для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та скасування судового рішення. Разом з тим, колегія суддів, враховуючи наведене вище, дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення, шляхом часткової зміни підстав його прийняття.

Колегія суддів зауважує, що грошовий еквівалент компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період військової служби з 2018 по 2021 роки не є предметом спору в цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 3 Територіального Одеського вузлу урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року змінити з підстав його прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц