Справа № 520/11091/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 вересня 2021 року Справа №520/11091/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Ніколаєвої О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №520/11091/21

за позовом ОСОБА_1

до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

за участю третьої

особи, яка не заявляє

самостійних вимог на

предмет позову - Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми),

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) 18.06.2021 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі по тексту відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) (далі по тексту - третя особа), в якому просить визнати протиправною і скасувати постанову Ленінського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06.12.2016 у виконавчому провадженні №50234319 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій О.В.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №520/11091/21 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №520/11091/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) учасників справи, з урахуванням статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - до 25.08.2021.

Відповідачем через канцелярію суду 31.09.2021 надано відзив на позовну заяву, до якого додано належним чином засвідчені копії виконавчого провадження №50234319.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що постанова про стягнення виконавчого збору прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Третя особа правом надання письмових пояснень не скористалася. Водночас, на адресу суду надала надіслала засвідчені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №50234319.

Позивачем у судовому засіданні, призначеному на 07.09.2021 заявлено клопотання про уточнення позовних вимог, в яких він просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Ленінського відділу державної виконавчої служби у містіХаркові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06.12.2016 у виконавчому провадженні №50234319 про стягнення з боржника виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження №64693824 від 03.03.2021.

Крім того, просить залучити другого відповідача - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 уточнену позовну заяву позивача залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

У судовому засіданні, призначеному на 13.09.2021 позивач заявив заяву про відкликання уточненої позовної заяви.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2021 у справі №520/11091/21 заяву ОСОБА_1 про повернення позовної заяви - задоволено. Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 07.09.2021 у справі №520/11091/21 повернуто позивачу.

У судовому засіданні, призначеному 14.09.2021 позивач підтримав позовні вимоги, викладенні у первісній позовній заяві та просив їх задовольнити повністю.

Представники сторін у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Розглянувши документи надані сторонами, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Ленінським районним судом міста Харкова 03.04.2014 видано виконавчий лист №642/1377/14-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 (боржник, позивач у даній справі) на користь ОСОБА_2 (стягувач) заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 777 419,67 грн. та судовий збір у розмірі 3445,00 грн.

Стягувач ОСОБА_2 15.02.2016 звернувся до Ленінського ВДВС ХМУЮ із заявою про примусове виконання рішення на підставі зазначено виконавчого листа.

Старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ 19.02.2016 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №50234319 з виконання вказаного виконавчого листа. Боржнику запропоновано добровільно виконати у строк 7 днів з моменту прийняття постанови рішення суду.

У пункті 3 вказаної постанови зазначено, що при невиконанні рішення суду у наданий для добровільного виконання строк, виконати його у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

У зв`язку з невиконанням боржником у вказаний строк рішення, державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції Харківської області 06.12.2016 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 78 086,46 грн. у межах виконавчого провадження №50234319.

Стягувачем 15.02.2021 (відповідно до відмітки штампеля) подана заява про повернення без подальшого виконання виконавчого документа.

У подальшому, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) 25.02.2021 у ВП №50234319, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа №642/1377/14-ц від 03.04.2014, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Крім того, зазначено про те, що залишок боргу станом на 25.02.2021 складає 766,652, 44 грн. Залишок виконавчого збору складає 76 713,35 грн., який необхідно винести у окреме провадження.

На виконання вказаної постанови, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) 03.03.2021 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №6693824 з примусового виконання вказаної постанови про стягнення виконавчого збору.

Суд звертає увагу, що матеріали виконавчих проваджень не містять у собі відомостей про належне повідомлення позивача щодо прийняття вказаних постанов державним виконавцем, як і не містять доказів того, що останнім було отримано копії вказаних постанов у порядок, спосіб та строки встановлені законодавством.

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору у межах ВП №50234319 протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №382/389/17.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон України №1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі по тексту - Закон України №606-XIV).

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України №1404-VІІІ, який набрав чинності 05.10.2016, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, у Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону України №1404-VІІІ -зазначено порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Відповідно до статті 1 як Закону України №606-ХІV, так і Закону України №1404-VІІІ виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України №1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця у межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Наведені норми суд бере до уваги у тому контексті, що виконавче провадження №50234319 було відкрите 19.02.2016, тобто, до набрання чинності Законом України №1404-VIII. На час прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження діяв Закон України №606-ХІV.

За нормами закону, чинного на час відкриття виконавчого провадження (19.02.2016), положеннями частини другої статті 25 Закон України №606-ХІV було встановлено, що державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 27 Закону України №606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Приписами частини першої статті 28 Закону України "606-XIV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною третьою, четвертою статті 28 Закону України N606-XIV також передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до підпунктів 3.7, 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) розробленої відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Судом встановлено, що державним виконавцем обраховано та прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у відповідності до норм Закону України №606-XIV.

Як вже було зазначено судом, Закон України N1404-VIII набрав чинності 05.10.2016, а Закон України №606-XIV, у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом України 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України N1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону України №606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Проте, оскаржуване рішення про стягнення виконавчого збору державним виконавцем прийняте на підставі Закону України №1404-VIII, прикінцевими та перехідними положеннями якого було встановлено, що після набрання чинності Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1404-VIII, положення попереднього Закону України №606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті у період дії цього Закону, відтак підлягають і завершенню у порядку Закону України №606-XIV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

На переконання суду, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження №50234319 (як окрема процесуальна дія) прийнята виконавцем 06.12.2016, тобто вже у період дії Закону України №1404-VIII, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанови, повинен вчиняти такі дії відповідно до Закону України N1404-VIII.

За правилами пункту 1 частини першої статті 37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною першою статті 40 Закону України №1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, частина третя статті 40 Закону України №1404-VIII передбачає лише окремі випадки прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

У свою чергу, частина друга статті 27 Закону України №1404-VIII визначає розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону України №1404-VIII (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Слід зауважити, що після зміни правового регулювання відповідно до Закону України №1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

З матеріалів справи слідує, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 06.12.2016 у межах ВП №50234319 визначив суму виконавчого збору у розмірі 10% від суми, яка зазначена у виконавчому листі N642/1377/14-ц від 03.04.2014.

Таким чином, державний виконавець визначив суму виконавчого збору у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично редакцію Закону України №606-XIV, тобто виконавчий збір ним обрахований на підставі Закону України №606-XIV.

Водночас, застосування державним виконавцем вказаної норми закону є помилковим, оскільки стягнення виконавчого збору є виконавчою дією, яка відповідно до пункту 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1404-VIII, здійснюється у відповідності до положень нової редакції закону.

Разом з тим, на момент прийняття спірної постанови, редакція статті 27 Закону України №1404-VIII передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга статті 27 Закону України №1404-VIII).

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Враховуючи наведені правові норми та обставини справи суд вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у оскаржуваній постанові про стягнення виконавчого збору, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України №1404-VIII.

Так, з аналізу наведених норм Закону України №1404-VIII вбачається, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Слід зазначити, що законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови), у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Отже, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Таким чином доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом є помилковим, а обрахунок суми виконавчого збору з усієї суми що підлягала до стягнення є передчасним, оскільки у разі стягнення виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

При цьому, суд звертає у вагу на те, що у зібраних матеріалах справи відсутні докази вчинення державними виконавцями виконавчих дій, спрямованих на стягнення боргу з позивача, зокрема, щодо виявлення його коштів та майна.

З вказаного слідує, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, разом з тим розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Відтак, у державного виконавця не було правових підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, оскаржувана постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України №1404-VIII.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України, дійшов висновку про наявність правових підстав для повного задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вулиця Москалівська, 58, місто Харків, 61004), за участю третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Суми) (провулок Стешенка, будинок 6, місто Полтава, 36023) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Ленінського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06.12.2016 у виконавчому провадженні №50234319 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 14.09.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва