Справа № 640/24072/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2021 року м. Київ № 640/24072/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

приватного акціонерного товариства «Тіз-Топаз»

до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними дій, скасування постанов,

у судове засідання прибув позивач, відповідач не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства «Тіз-Топаз» (надалі - позивач), адреса: 03131, місто Київ, Столичне шосе, будинок 103, корпус 1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), адреса: 04208, місто Київ, вулиця Г. Гонгадзе, будинок 5-Б, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії заступника начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипки Юлії Олександрівни щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору від 19 серпня 2021 року ВП №53451728, ВП №53451517, ВП №53451876;

- визнати протиправними та скасувати постанови заступника начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипки Юлії Олександрівни про стягнення виконавчого збору від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 та про відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2021 року ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Тіз-Топаз» до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, скасування постанов, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у зв`язку з тим, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Керуючись викладеним, позивач вважає протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанов про стягнення виконавчого збору від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 та відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2021 року ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712 на підставі вказаних постанов про стягнення виконавчого збору.

Станом на момент винесення судом даного рішення на адресу суду не надходило від відповідача відзиву на позовну заяву з невідомих суду причин.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, судом враховано, що відповідач із заявою про продовження строку для надання відзиву до суду не звертався, про неможливість його подання з об`єктивних причин - клопотання не подавав. Враховуючи необхідність розгляду справи протягом розумного строку, а також враховуючи те, що відповідач жодних заяв та клопотань в цій справі не подавав, будучи обізнаним про її розгляд, суд дійшов висновку про можливість винесення судового рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд звертає увагу на те, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтею 287 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Згідно частини 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб - порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Згідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наявні у справі матеріали, наявність підтвердження належного повідомлення сторін, а також той факт, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, при цьому відповідач мав можливість подати всі необхідні докази та пояснення через канцелярію суду або засобами поштового зв`язку, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті, враховуючи скорочений, десятиденний строк, на розгляд цієї категорії справ.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ухвалою Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2016 року у справі № 910/18449/16 було задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» про видачу виконавчого документа на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Українська спілка правників» по справі № 02/16, що розглядалась третейським судом у складі: третейський суддя - Лінкевич О.М.

На виконання даної ухвали Господарським судом міста Києва було видано накази: від 05 грудня 2016 року № 910/18449/16 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 1 147 970,00 грн; від 05 грудня 2016 року № 910/18449/16 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 11 629,70 грн; від 05 грудня 2016 року № 910/18449/16 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 689,00 грн.

Надалі, вказані вище накази було звернено стягувачем до примусового виконання.

Так, постановами головного державного виконавця Дубаса Артура Михайловича від 27 лютого 2017 року було відкрито виконавчі провадження: ВП № 53451728 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 1 147 970,00 грн; ВП № 53451517 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 11 629,70 грн; ВП № 53451876 про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» на користь ТОВ «Дана» 689,00 грн.

В подальшому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 травня 2017 року було порушено провадження у справі № 910/7049/17 про банкрутство ПрАТ «Тіз-Топаз», введено процедуру розпорядження майном боржника, здійснено оприлюднення повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство та надано строк для звернення кредиторами із заявами з вимогами до боржника.

Постановами головного державного виконавця Дубаса Артура Михайловича від 20 липня 2017 року виконавчі провадження ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 було зупинено на підставі пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» - порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.

ТОВ «Дана» звернулось із заявою з грошовими вимогами у справі № 910/7049/17 про банкрутство ПрАТ «Тіз-Топаз», які складалися тому числі із заборгованості за виконавчими документами, які виконувались у виконавчих провадженнях ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876.

Ухвалою попереднього засідання від 21 серпня 2017 року у справі № 910/7049/17 про банкрутство ПрАТ «Тіз-Топаз» було затверджено реєстр вимог кредиторів ПрАТ «Тіз- Топаз», до якого включено, зокрема, вимоги ТОВ «Дана» за виконавчими документами, які виконувались у виконавчих провадженнях ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 вересня 2017 року у справі № 910/7049/17 було затверджено мирову угоду у справі № 910/7049/17, якою визначено порядок погашення боржником, приватним акціонерним товариством «Тіз-Топаз», вимог кредиторів, в тому числі і вимог ТОВ «Дана» за виконавчими документами, які виконувались у виконавчих провадженнях ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 та припинено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Тіз-Топаз».

21 листопада 2017 року ТОВ «Дана» звернулось до органу державної виконавчої служби із заявою від 20 листопада 2017 року № 09/37 про повернення виконавчих документів у виконавчих провадженнях ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 на підставі пункту 8 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Копія заяви з відміткою про прийняття додається.

Однак жодної відповіді на дану заяву ані стягувач ані боржник до цього часу не отримали.

На підставі таких обставин, ТОВ «Дана» повторно звернулось до державного виконавця із заявою про повернення виконавчих документів за № 10/37 від 20 липня 2021 року.

На виконання вказаної вище заяви, постановами державного виконавця Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 18 серпня 2021 року виконавчі провадження ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 було поновлено.

В подальшому, постановами державного виконавця Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 19 серпня 2021 року виконавчі провадження ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 було завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувану за його заявою на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, 19 серпня 2021 року заступником начальника відділу - державним виконавцем Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипкою Юлією Олександрівною було винесено постанови про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» виконавчого збору, а саме: постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728 про стягнення виконавчого збору у сумі 114 797,00 грн; постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451517 про стягнення виконавчого збору у сумі 1 162,97 грн; постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451876 про стягнення виконавчого збору у сумі 68,90 грн.

На підставі викладеного, 19 серпня 2021 року заступником начальника відділу - державним виконавцем Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипкою Юлією Олександрівною було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712 з примусового виконання оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору.

Вважаючи рішення та дії відповідача щодо відкриття виконавчих проваджень ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712 щодо виконання постанов про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (набув чинності 05 жовтня 2016 року, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин (надалі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Суд звертає увагу, так як вже було зазначено судом вище, предметом розгляду даної справи є рішення та дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження № 65333123 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Суд звертає увагу, що згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті цього Закону, зокрема постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Положеннями частин 1, 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинні на момент прийняття оскаржуваних рішень) передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На підставі пункту восьмого Розділі 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

В той же час, частиною 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначені вичерпні підстави коли виконавчий збір не стягується, а саме:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, відповідно до частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що виконавчі провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876, які були підставою для відкриття виконавчих проваджень ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712 не відносяться до вказаних вище приписів Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, з наданих до матеріалів справи копій постанов про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 серпня 2021 року у виконавчих провадженнях ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876 вбачається, що на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та у зв`язку з надходженням заяви від стягувача про повернення виконавчих документів стягувачу.

Також, 19 серпня 2021 року заступником начальника відділу - державним виконавцем Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипкою Юлією Олександрівною було винесено постанови про стягнення з ПрАТ «Тіз-Топаз» виконавчого збору, а саме: постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728 про стягнення виконавчого збору у сумі 114 797,00 грн; постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451517 про стягнення виконавчого збору у сумі 1 162,97 грн; постанова від 19 серпня 2021 року ВП № 53451876 про стягнення виконавчого збору у сумі 68,90 грн.

В свою чергу, суд звертає увагу, що згідно з частиною 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу матеріалів справи встановлено, що 19 серпня 2021 року заступником начальника відділу - державним виконавцем Подільського ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипкою Юлією Олександрівною було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 66573011, ВП № 66572788, ВП № 66572712 з примусового виконання оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору.

Поряд з цим, суд зазначає, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваних постанов про стягнення з боржника - приватного акціонерного товариства «Тіз-Топаз» виконавчого збору, виходив з розрахунку 10 % від суми, яка зазначена у виданих Господарським судом міста Києва наказах.

Беручи до уваги вказане, суд звертає увагу, що нормами Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачено, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. У випадку, коли державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, вимоги якого станом на час відкриття виконавчого провадження не виконані, та в подальшому закінчено виконавче провадження, нормами законодавства чинними станом на час прийняття оскаржуваної постанови, прямо передбачено обов`язок державного виконавця стягнути з боржника виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Таким чином, доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, судом не беруться до уваги, оскільки відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Вказану норму Закону України «Про виконавче провадження» викладено в такій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475, який набрав чинності 28 серпня 2018 року.

Суд зауважує, що зміст викладених правових норм дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 640/16620/19, від 28 січня 2021 року у справі № 640/24233/19.

В свою чергу, судом з аналізу позовної заяви встановлено, що позивач, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, звертає увагу, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості.

Щодо наведених доводів позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що частина 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28 серпня 2018 року.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, з наведеного слідує, що після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19 та від 23 грудня 2020 року у справі № 620/334/20.

Крім того, у вищевказаній постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2020 року вказано, що «стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження».

При цьому, безпідставним є посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, оскільки, предметом оскарження у вказаній справі є постанови державного виконавця від 03 серпня 2018 року, на момент винесення якої діяла інша, ніж в даних спірних правовідносинах.

Відтак, на переконання суду, дійсні правовідносини не є аналогічними із правовідносинами в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно прийнято оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору, а твердження позивача про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про виконавче провадження» у редакції, що була чинною до 28 серпня 2018 року, є помилковим внаслідок помилкового розуміння дії законодавчих актів в часі.

Також, суд звертає увагу, що правова позиція щодо застосування статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475 викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року у справі № 480/1558/19, яку суд враховує при вирішенні цієї справи, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, доводи позивача про те, що у майбутньому з нього можуть бути стягнутий виконавчий збір при поданні повторно заяви стягувачем до виконання, судом не приймаються до уваги, оскільки вказані доводи є передчасними.

Відтак, виходячи з викладеного вище в сукупності, суд приходить до висновку, що заступник начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Скрипка Юлія Олександрівна при винесенні оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору від 19 серпня 2021 року ВП № 53451728, ВП № 53451517, ВП № 53451876, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, у зв`язку з чим на переконання суду відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог адміністративного позову позивача.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову приватного акціонерного товариства «Тіз-Топаз» до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, скасування постанов - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною 1 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова