Справа № 360/572/21
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

09 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/572/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Ірметової О.В.

за участю

секретаря судового засідання: Попової Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2021 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Луганської обласної прокуратури (далі - відповідач) у якому позивач просив:

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 38752,03 грн;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 254141,22 грн за 141 день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця, тобто 1802,42 грн середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку з 12.09.2020 по 02.02.2021, та по день винесення судового рішення.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що наказом прокурора Луганської області № 1310к від 09.09.2020 звільнено позивача, з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» 11.09.2020. З вказаним наказом позивача ознайомлено 11.09.2020 та отримано цього ж дня.

На виконання наказу був наданий розрахунковий лист за вересень 2020 року. Відповідно до цього листа позивачу нарахована і виплачена компенсація за невикористані дні відпустки та заробітна плата за фактично відпрацьовані дні за вересень.

Однак, вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі не менше середнього місячного заробітку позивачу не нараховано та не виплачено.

З метою вирішення питання про виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, який позивач мав на час звільнення, 16.01.2021 звернувся з відповідною заявою до відповідача.

У відповіді № 21-22вих-21 від 28.01.2021 відповідач повідомив, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені, на день звільнення та станом на 28.01.2021 підстави для здійснення виплати вихідної допомоги відсутні. У зв`язку із звільненням позивачу нараховано до виплати 139894,91 грн, складовими якої є заробітна плата за вересень 2020 року та компенсація за 104 дня невикористаної відпустки.

Відповідачем на момент звільнення - 11.09.2020 не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних сум) за час існування трудових відносин, а саме вихідної допомоги при звільнені у сумі 38752,03 грн.

На думку позивача Луганською обласною прокуратурою протиправно та незаконно не здійснено виплату 254141,22 грн за 141 день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця, тобто 1802,42 грн середньоденної заробітної плати у розмірі за кожен день затримки розрахунку з 12.09.2020 по 02.02.2021, та по день винесення судового рішення.

Луганська обласна прокуратура позивних вимог не визнала про що 26.02.2021 надала відзив на позовну заяву від 25.02.2021 № 15/1-142вих-21 (арк. спр. 45-50) у якому заперечувала проти позовних вимог.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач посилається на те, що особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом України «Про прокуратуру».

Так, за змістом п. 9 ч. 1 статті 51 Закону № 1697-УІІ прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно ч. 5 статті 51 Закону № 1697-УІІ на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Норми Закону № 1697-УІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

На момент звільнення позивача набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року № 187-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з наступними змінами, пунктом 2 частини першої якого доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Дана правова норма вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП.

Позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 статті 51 Закону № 1697-УІІ. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом № 1697- УІІ.

Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 Кодексу законів про працю України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункту 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу. Крім того, стаття 44 КЗпП України не передбачає можливості виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 Кодексу законів про працю України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав. Однак, як зазначено вище, позивача звільнено з підстави, встановленої пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-УІІ.

Відповідач вважає, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-УІІ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Також відповідач зазначив, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі №360/2794/20 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом визнано протиправним та скасовано, у тому числі наказ прокурора Луганської області від 09 вересня 2020 року № 1310к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області та органів прокуратури.

Відповідач вважає, що у зв`язку зі скасуванням наказу про звільнення позивача на теперішній час відсутні будь які підстави для отримання останнім вихідної допомоги.

Також відповідач зазначив, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі №360/2794/20 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача з Луганської обласної прокуратури стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2020 року по 19 листопада 2020 року у розмірі 86516,16 грн.

Також, Луганською обласною прокуратурою вжито заходів щодо працевлаштування позивача. Так наказом керівника Луганської обласної прокуратури від 22.09.2020 №1530к ОСОБА_1 з 23.09.2020 було призначено на посаду головного спеціаліста відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Луганської обласної прокуратури.

Враховуючи наведене стягнення середнього заробітку за час затримки виплати у запропонованому позивачем розмірі суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності.

На думку відповідача відсутність у даному випадку підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати у запропонованому позивачем розмірі також узгоджується з правовим висновком який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З підстави, викладених вище, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 02.03.2021 визначено продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18.03.2021 позов ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні - залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом 5-ти (п`яти) календарних днів, з дня отримання ухвали суду надати до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з наданням відповідних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 30.03.2021 визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні. Продовжено розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15.04.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 11.05.2021 зупинено провадження у справі № 360/572/21 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні до набрання законної сили рішення у справі № 360/2794/20.

Ухвалою суду від 31.05.2021 у задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні відмовлено.

Ухвалою суду від 09.09.2021 поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 (а.с. 11-13, 16), має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення НОМЕР_2 від 11.08.2016 (а.с. 14).

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 , позивач з 16.12.2002 по 11.09.2020 працював в органах прокуратури України (а.с. 23-38).

Наказом прокуратури Луганської області від 09.09.2020 № 1310к на підставі рішення кадрової комісії № 7 від 13.07.2020 № 10, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 11.09.2020 (а.с. 22).

Одночасно, в наказі від 09.09.2020 № 1310к відділу фінансового та бухгалтерського обліку прокуратури Луганської області вказано провести остаточний розрахунок та виплату усіх належних позивачу виплат при звільненні.

З наказом від 09.09.2020 № 1310к позивача ознайомлено 11.09.2020, що підтверджується відміткою про ознайомлення з наказом (а.с. 55).

Згідно з розрахунковим листом за вересень 2020 року позивачу нараховано до виплати: оклад за 9 днів у сумі 3170,45 грн, премія за 9 днів 4139,96 грн, компенсація відпустки щорічної за 104 дні 127384,40 грн, надбавка за вислугу років прокурорам і слідчим за 9 днів 1268,18 грн, надбавка за виконання ОВР за 9 днів 3772,84 грн, індексація по постанові КМУ № 526 159,08 грн, всього нараховано 139894,91 грн (а.с. 56).

16.01.2021 позивач звернувся до керівника Луганської обласної прокуратури із заявою в якій просив вирішити питання про виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку, який позивач мав на час звільнення (а.с. 18).

Листом від 28.01.2021 № 21-22вих-21 відповідач відмовив позивачу у виплаті вихідної допомоги, посилаючись на те, що ОСОБА_1 було звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені, на день звільнення та на сьогодні підстави здійснення виплати вихідної допомоги відсутні (а.с. 19).

Позивач, вважаючи, що при проведенні розрахунку йому незаконно не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, та як наслідок вважає наявним право на отримання суми за затримку виплати вихідної допомоги звернувся до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За положеннями статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, КЗпП України передбачає особливості розірвання трудового договору з працівником у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення можливе лише в тому випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника за його згодою на іншу посаду. Тому, в якості компенсації за втрату роботи Кодекс передбачає виплату працівнику вихідної допомоги, і такий обов`язок покладається на роботодавця у зв`язку з неможливістю подальшого працевлаштування цього працівника. Вихідна допомога за своєю суттю є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця. Водночас КЗпП України передбачає також, що особливості звільнення окремих категорій працівників визначаються законами, що регулюють їх правовий статус.

Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

На виконання вимог статті 123 Конституції України прийнято Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон України №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)

Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Поряд із цим, порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників визначено статтею 222 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Таким чином, особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом № 1697-VII.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною п`ятою цієї статті визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Слід звернути увагу, що норми Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 та від 26.11.2019 № 824/19/16-а.

Разом з тим, суд вважає за необхідне за необхідне зазначити таке.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові в передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги в разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, суд дійшов висновку про те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20 та від 15 квітня 2021 року у справі №440/3166/20.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду під час вирішення тотожних спорів, суди мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Проте, судом, з відомостей програмного забезпечення "Діловодство спеціалізованого суду", встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 у справі № 360/2794/20 позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача з Луганської обласної прокуратури задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано рішення Сьомої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 13 липня 2020 року № 10 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», прийняте щодо ОСОБА_1 ;

визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Луганської області від 09 вересня 2020 року № 1310к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області та органів прокуратури;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області з 12 вересня 2020 року;

стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 вересня 2020 року по 19 листопада 2020 року у розмірі 86516,16 грн (вісімдесят шість тисяч п`ятсот шістнадцять грн 16 коп.) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області;

допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 37850,82 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 апеляційні скарги позивача, Офісу Генерального прокурора та Луганського обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 -залишено без змін.

До того ж, як зазначено відповідачем та не заперечується позивачем наказом керівника Луганської обласної прокуратури від 22.09.2020 №1530к ОСОБА_1 з 23.09.2020 було призначено на посаду головного спеціаліста відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Луганської обласної прокуратури.

Таким чином, станом на момент прийняття даного рішення, наказ про звільнення позивача з посади, який міг би бути підставою для виплати вихідної допомоги позивачу при його звільненні - скасовано судом, а позивач вважається таким, що поновлений на посаді.

Вказані обставини свідчать про відсутність, станом на момент прийняття даного рішення, підстав для виплати позивачу вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України.

За наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язання відповідача здійснити відповідну виплату.

Оскільки позовна вимога про стягнення середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням є похідною від вимоги про стягнення суми вихідної допомоги, відтак підстави для задоволення такої позовної вимоги також відсутні.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 14 вересня 2021 року.

Суддя О.В. Ірметова