Справа № 160/7004/20
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/7004/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чумака С.Ю., Шальєвої В.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року в адміністративній справі №160/7004/20 (суддя у 1 інстанції Царікова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугою років, згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 02.02.2006);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 02.02.2006), з 05.04.2019, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 02.02.2006 року № 3314-ІV). Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 02.02.2006 року № 3314-ІV), з 15.05.2020 року, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 560 грн. 50 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включається всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Зазначено, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ не може бути пов`язана з тим, що вказана норма права діяла під час вступу позивача на службу в органах прокуратури, адже виходячи з принципу дії законів у часі, на спірні правовідносини має поширюватися дія Закону №1697-VІІ, а не положення Закону №1789-ХІІ, який втратив чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до записів трудової книжки позивача, останній з 05.04.1999 року по 14.05.2020 року працював в органах прокуратури.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 року № 388к позивач звільнений з посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

15 травня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, проте листом від 18 травня 2020 року № 536/03.7-22 відповідач відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на положення Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, відповідно до ст. 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. При цьому, відповідачем зазначено, що згідно з наданих документів стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років становить 23 роки 3 місяці 14 днів, що недостатньо для призначення пенсії на дату звернення.

Задовольняючи позов в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 02.02.2006 року № 3314-ІV) та зобов`язані призначені пенсії, суд першої інстанції виходив з того, що не призначення позивачу пенсії за вислугу років за наявності стажу роботи, встановленого статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в редакції, чинній на момент роботи позивача на посадах в органах прокуратури, є втручанням у його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу. Так, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років за наявності необхідного стажу роботи на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, що викладена у листі від 18 травня 2020 року за № 536/03.7-22, протиправна, та не ґрунтується на положенні Основного Закону.

Колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Так, предметом спору в даній справі є відмова відповідача у призначенні пенсії позивачу за вислугу років відповідно до положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001р., оскільки такий не є діючим на час звернення позивачем до пенсійного органу та у зв`язку з відсутністю необхідного стажу з посиланням на ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII відповідно до якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2019р. по 30.09.2020р. 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Колегія суддів зазначає, що з 01.12.1991 року, умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України було визначено статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 05.11.1991 року, яка була чинною до 30.09.2011року) прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII (який набрав чинності з 15.07.2015р.), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону, але ці норми не регулюють спірні відносини, які виникли між сторонами у даній справі.

Отже положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури втратили чинність з дня набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Станом на 15 травня 2020 року (момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років) діяли нові норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців.

Таким чином, з 15.07.2015 року відсутні підстави для призначення пенсії згідно з статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, який вступив в дію з 15.07.2015 року, визначено спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників прокуратури України.

Зважаючи на те, що позивач звернулася за призначенням пенсії 15.05.2020 року, підстави для застосування Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ відсутні.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, передбачав, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, враховуючи викладене, стаж позивача на момент звернення за призначенням пенсії (15.05.2020р.) мав складати 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців.

Наявний стаж позивача складає станом на 15.05.2020 року (час звернення за призначенням пенсії) загальний стаж 23 роки 3 місяці 14 днів, а тому не є достатнім для призначення пенсії згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із подачею позивачем інформаційного запиту про нарахування пенсії (15.05.2020 року), частина перша статті 50-1 Закону України № 1789-ХІІ застосуванню не підлягає у зв`язку із втратою її чинності на підставі Закону України № 1697-УІІ від 14.10.2014 року.

Щодо доводів позивача, з якими погодився і суд першої інстанції, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України, колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з такими з таких підстав.

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 рок (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 01.10.2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 року до 01.10.2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, наявні підстави стверджувати про те, що у разі, якщо в подальшому в чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26.07.2001 року до 01.10.2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

Оскільки, ОСОБА_1 не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 року у справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №752/19006/16-а, 265/3516/17.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку задовольняючи такі позовні вимоги.

За приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання щомісячного довічного грошового утримання судді, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року в адміністративній справі №160/7004/20 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року в адміністративній справі №160/7004/20 скасувати.

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.Ю. Чумак

суддя В.А. Шальєва