Справа № 160/5589/21
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2021 року Справа № 160/5589/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення в повному обсязі за періоди лютий - квітень 2016 року та червень - вересень 2016 року, одноразової грошової допомоги у разі звільнення, грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 і 2017 роки;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення в повному обсязі за лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень та вересень 2016 року із врахуванням виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 21 повний календарний місяць служби відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову допомогу для оздоровлення за 2017 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 рік;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період часу з 08.02.2017 року по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 218,63 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 45 від 08.02.2017 р., його було звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 . Проте, відповідачем не проведено з ним повного розрахунку при звільненні, а тому останній має сплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу у разі звільнення, грошову допомогу для оздоровлення, грошове забезпечення за період служби в повному обсязі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 року було відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
До суду 01.06.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що мобілізація, яка оголошувалася Указом Президента України, є складовою частиною особливого періоду, а отже при звільнені з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій) не виплачується. Крім того, беручи до уваги наказ командира військової частини польова-пошта НОМЕР_2 №45 від 08.02.2017 року, а також розслідування проведені у відношенні позивача з відповідними підтверджуючими документами, можна дійти висновку, що військовослужбовець перебував у самовільному залишенні військової частини, майже кожного місяця. Виходячи з цього, грошове забезпечення за лютий - квітень, червень - вересень 2016 року було нараховано не в повному обсязі. Так, при звільненні з військової служби позивачем не був написаний відповідний рапорт на ім`я командира військової частини щодо виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки упродовж 2015-2017 років, а відповідно, виплата цієї компенсації не була вказана в наказі про звільнення. Командування військової частини може прийняти рішення щодо виплати даної компенсації лише на підставі відповідного рішення суду після набрання ним законної сили. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 14.06.2021 року було вирішено подальший розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Даною ухвалою суду від 14.06.2021 року також було витребувано з Військової частини НОМЕР_1 письмові докази, а саме: нарахування та сплату позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення та грошової допомоги для оздоровлення за 2017 рік.
До суду 15.06.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що допомога для оздоровлення за 2017 рік йому не виплачувалась, в тому числі при звільнені зі служби. Позивач зазначає, що посилання відповідача на самовільне залишення військової частини з 25.02.2016 р. по 15.04.2016 р., з 25.06.2016 р. по 03.07.2016 р., з 30.07.2016 р. по 04.08.2016 р., з 31.08.2016 р. по 06.09.2016 р. є безпідставним, оскільки він проходив лікування у медичних закладах, що підтверджується відповідними доказами. Крім того, одноразова грошова допомога у сумі, визначеній відповідачем, не виплачена йому до теперішнього часу. Враховуючи викладене, позивач просив суд позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав.
Відповідач своїм правом щодо надання до суду письмових заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву не скористався.
В судове засідання, яке призначено на 03.08.2021 року сторони своїх представників не направили, про місце та час його проведення були повідомлені належним чином.
Частиною 9 ст.205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Керуючись приписами статей 194, 205 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, та відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у відзиві, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був призваний Саксаганським РВК Дніпропетровської області 30 квітня 2015 р. у в/ч НОМЕР_3 с.м.т.Ульянівка Миколаївської області - в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 13 червня 2015 р.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 14.06.2015 р. №102 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу, який з 15.06.2015 р. наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 15.06.2015 р. №103 приступив до виконання службових обов`язків за посадою кухар господарчого відділення взводу матеріального забезпечення.
Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 08.02.2017 р. №45 позивач був звільнений у запас за підпунктом 1 п.«є» (призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період), відповідно до частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключений із списків особового складу і направлений для зарахування на військовий облік до Саксаганського РВК Дніпропетровської області.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 02.07.2017 р. №324 «Про проведення додаткових організаційних заходів щодо анулювання умовного найменування - військовій частині-польова пошта НОМЕР_2 » з 02.07.2017 р. військова частина - польова пошта НОМЕР_2 перейшла на нове умовне найменування - військова частина НОМЕР_1 . Військова частина НОМЕР_4 є юридичною особою, яка включає в свій склад три військові частини, серед яких і Військова частина НОМЕР_2 .
Як видно із довідки № 2000 від 23.05.2016 р. військової частини НОМЕР_2 - в період з 14.06.2015 р. по дату складення довідки (по 23.05.2016 р.) позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. Також в довідці зазначено, що вона є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.
Крім того, довідкою військової частини НОМЕР_1 № 898 від 01.06.2018 р. підтверджується, що позивач в період з 14.06.2015 р. по 19.09.2015 р., з 01.12.2015 р. по 08.02.2016 р. та з 16.04.2016 р. по 24.06.2016 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_5 від 21.10.2015 р. позивач є учасником бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_4 № 901 від 25.05.2018 р. - період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_4 ; ( НОМЕР_1 ) з 01.02.2016 р. по 08.02.2017 р. включається та прирівнюється до страхового стажу.
Позивач пов`язує порушення своїх прав з ненарахуванням та не виплатою відповідачем йому грошового забезпечення в повному обсязі за лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень та вересень 2016 року із врахуванням виплачених сум, одноразової грошової допомоги у разі звільнення за 21 повний календарний місяць служби, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 рік, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період часу з 08.02.2017 року по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 218,63 грн.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
За приписами частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 4 Закону України Про відпустки від 05.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі, якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 р. № 3543-XII та Про оборону України від 06.12.1991 р. № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
Згідно з статтею 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено термін особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Проаналізувавши викладене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-ХІІ.
Саме така правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 від 16.05.2019 року, залишеному в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.
Відповідно до частини 3 статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.
Відповідно до приписів ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як видно з матеріалів справи, позивач протягом 2015-2017 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 в подальшому).
Позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки за період проходження ним служби за період 2015-2017 роки, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби, проте такий розрахунок зроблено не було. Доказів які б спростовували вказані обставини суду не було надано.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а належним захистом порушеного права буде саме зобов`язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплату такої грошової компенсації, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення в повному обсязі за лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень та вересень 2016 року із врахуванням виплачених сум, суд зазначає наступне.
Як видно з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №45 від 08.02.2017 р. періоди служби позивача з 25.02.2016 р. по 15.04.2016 р., з 25.06.2016 р. по 03.07.2016 р., з 30.07.2016 р. по 04.08.2016 р., з 31.08.2016 р. по 06.09.2016 р. не враховувати у вислугу років у зв`язку з самовільним залишенням частини.
Як видно з матеріалів справи, вказані захворювання призвели до отримання позивачем 3-ї групи інвалідності. Так, відповідно до посвідчення № НОМЕР_7 від 05.12.2019 р. останній має інвалідність 3-ї групи та пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
Відповідно до п.1.9 Наказу №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. Відповідно до п.34.4 Наказу №260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Суд враховує проведені відповідачем службові розслідування з приводу відсутності позивача в на території військової частини та не своєчасного надання підтверджуючих документів до військової частини.
Проте суд звертає увагу, що за результатами службових розслідувань, відповідачем були складені відповідні акти, проте командуванням військової частини відповідача не приймалися відповідні накази про призупинення або повне зупинення виплати грошового забезпечення позивачу, а отже має розрахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення в повному обсязі за періоди лютий - квітень 2016 року та червень - вересень 2016 року із врахуванням виплачених сум відповідно до Наказу № 260.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову допомогу для оздоровлення за 2017 рік та одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 21 повний календарний місяць служби відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою КМУ від 17.09.2014 року № 460, суд зазначає наступне.
Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу у зв`язку з мобілізацією, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 р.
Так, згідно з вимогами пункту першого військовослужбовцям, які були призвані на військову службу в зв`язку з мобілізацією та звільняються зі служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше ніж 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення. Військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з позбавленням військового звання, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, допомога не виплачується.
Відповідно до п.30.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України 11.06.2008 р. № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
За приписами абз.3 п.242 розділу XII "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як видно з довідки Міністерства оборони України ВЧ НОМЕР_4 від 20.08.2021 року позивачу було нараховано та виплачено у лютому 2017 року грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 4 486 грн., військовий збір у сумі 67,29 грн. та одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.06.2014 року №460 за 13 повних календарних днів в розмірі 52% місячного грошового забезпечення у сумі 2 372,82 грн. та військовий збір 34,99 грн.
Таким чином, вказані вимоги є фактично виконаним, сторонами не надано належних доказів, які б спростували дані факти, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період часу з 08.02.2017 року по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 218,63 грн., суд виходить з такого.
Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем на час розгляду даної справи проведено не було, зокрема, як зазначив позивач в позові йому не було виплачено грошове забезпечення в повному обсязі за періоди лютий - квітень 2016 року та червень - вересень 2016 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016 і 2017 роки.
Суд звертає увагу, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо стягнення середнього заробітку, оскільки фактично дана вимога є передчасною та не може бути задоволена судом.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За сукупності викладених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.
Судовий збір по справі не стягується.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -
Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди лютий - квітень 2016 року та червень - вересень 2016 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 і 2017 роки із врахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за лютий, березень, квітень, червень, липень, серпень та вересень 2016 року із врахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 рік.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Судовий збір по справі не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма