Справа № 640/12632/19
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 серпня 2021 року №640/12632/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мамедової Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Васильківського міськрайонного суду Київської області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (01032, м. Київ, вул. Жилянська, 58-Б; ), про встановлення відсутності компетенції (повноважень),

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Васильківського міськрайонного суду Київської області (також далі - відповідач), третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - третя особа), про встановлення відсутності компетенції (повноважень) Голови (або іншого керівника) Васильківського міськрайонного суду Київської області видавати наказ про припинення трудових відносин з суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 за відсутності колективного рішення зборів суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області щодо припинення трудових відносин з суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.04.2019 року Вища рада правосуддя (далі - ВРП), розглянувши рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, матеріали про обрання позивача на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області безстроково, прийняла рішення яким відмовила у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області. Позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку. Разом з тим, в порушення вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» без рішення зборів суддів головою Васильківського міськрайонного суду Київської області було протиправно звільнено позивача з посади судді.

Станом на дату розгляду справи по суті, відповідач та третя особа відзиву, пояснень на адміністративний позов до суду не подавали.

Також, станом на дату розгляду справи від третьої особи пояснень по суті позовних вимог до суду не надходило.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

12 березня 2012 року Указом Президента України № 193/2012 позивача призначено на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області строком на п`ять років.

У березні 2017 року повноваження позивача як судді припинились у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено.

04 квітня 2019 року ВРП, розглянувши рекомендацію ВККСУ, матеріали про обрання позивача на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області безстроково, та висновок член ВРП ОСОБА_2 , яка дійшла висновку про наявність підстав для внесення подання про призначення судді на посаду, прийнято рішення яким відмовлено у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду Васильківського міськрайонного суду Київської області безстроково.

Позивач зазначає, що вказане вище рішення йому не надсилалось та не надавалось для ознайомлення. Водночас, відповідно до відомостей з офіційного веб-сайту Вищої ради правосуддя, на засіданні Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 року ухвалено рішення № 1045/0/15-19, яким відмовлено у внесенні Президентові України подання про призначення позивача на посаду Васильківського міськрайонного суду Київської області безстроково.

Позивач зазначає, що головою Васильківського міськрайонного суду Київської області було видано наказ про звільнення позивача з посади, що відповідачем не заперечувалось.

З огляду на вище зазначене позивач, вбачаючи в таких діях відповідача порушення його законних прав та інтересів, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Суддя обіймає посаду безстроково. Повноваження судді припиняються у разі: 1) досягнення суддею шістдесяти п`яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.

За змістом пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Згідно частини першої статті 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до частини першої статті 53 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді гарантується перебування на посаді судді до досягнення ним шістдесяти п`яти років, крім випадків звільнення судді з посади або припинення його повноважень відповідно до Конституції України та цього Закону.

Пунктом 30 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні подання про призначення судді на посаду Президентові України є підставою припинення трудових відносин судді із відповідним судом на підставі статті 125 цього закону.

Так, відповідно до статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Згідно з частиною другою статті 24 вказаного Закону, голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Таким чином, з огляду на положення статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», видання головою суду відповідного наказу на підставі акту Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні подання про призначення судді на посаду Президентові України є не правом голови суду, а його обов`язком.

Голова суду на зміст такого наказу не може жодним чином впливати. Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у відповідних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки, та у таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається лише обов`язок оформити ці відносини.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 01.07.2020р. у справі № 420/6392/18.

При цьому, положення Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не містять посилань на обов`язок голови суду видавати наказ про звільнення судді лише на підставі рішення органів суддівського самоврядування, положення пункту 30 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» чітко встановлюють як підставу для припинення трудових відносин рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні подання про призначення судді на посаду Президентові України, а таке рішення не потребує погодження (прийняття рішення) зборами суддів суду, в якому суддя перебував на посаді.

Крім того, суд зазначає, що фактично позивачем не оскаржується наказ про звільнення його з посади, а лише факт наявності або відсутності компетенції у голови суду щодо прийняття відповідних адміністративних наказів.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про наявність компетенції (повноважень) Голови (або іншого керівника) Васильківського міськрайонного суду Київської області видавати наказ про припинення трудових відносин з суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області за відсутності колективного рішення зборів суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області щодо припинення трудових відносин з суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, при розгляді даної справи суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКПП НОМЕР_1 ) до Васильківського міськрайонного суду Київської області (08600, Київська обл., м. Васильків, вул. Шевченка, 8; ), третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (01032, м. Київ, вул. Жилянська, 58-Б; ), про встановлення відсутності компетенції (повноважень) відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Мамедова