Справа № 160/1626/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1626/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року (головуючий суддя Верба І.О.)

у справі № 160/1626/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)»

про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації за речове майно, стягнення середнього заробітку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)», в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)», що полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15556,04 грн.;

стягнути з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15556,04 грн;

стягнути з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.10.2020 по день звернення до суду, а саме: до 02.02.2021, у сумі 29164,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно не виплачена сума компенсації за належні до видачі предмети речового майна відповідно до поданого 20.10.2020 у день звільнення рапорту. Оскільки сума компенсації не сплачена, позивач вважає наявними підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.10.2020 по день винесення рішення у справі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15429,12 грн ОСОБА_1 .

Стягнуто з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 15429,12 грн.

В решті позову відмовлено.

Суд встановив, що відповідач нарахував до виплати суми грошової компенсації, однак протиправно їх не виплачує, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про триваючу бездіяльність відповідача, і як наслідок, обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 15429,12 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку суд зазначив про передчасність цих позовних вимог, оскільки відповідачем фактично не виплачена грошова компенсація, тоді як одним із обов`язкових критеріїв при наданні оцінки розміру сум середнього заробітку за час затримки остаточної виплати всіх належних працівникові сум, є період прострочення, тобто весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду у відповідній частині та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідач здійснив з позивачем остаточний розрахунок 26.05.2021 (після винесення рішення від 17.05.2021) і є всі підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сума середнього заробітку, що належить до стягнення, за розрахунком позивача визначена у розмірі 60551,68 грн. за період з 20.10.2020 по 26.05.2021.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити рішення суду в оскаржуваній частині без змін. Відповідач зазначає, що не мав можливості виплатити позивачу грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна через відсутність відповідного фінансування. Також відповідач посилається на те, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак цей Закон не передбачає такий вид відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні та не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Оскільки позивач проходив військову службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто не знаходився в трудових відносинах, відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з визначених вказаною правовою нормою повноважень суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції та доводів і вимог, викладених позивачем в апеляційній скарзі, питання законності та обґрунтованості рішення суду в частині задоволених позовних вимог не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції в межах цього апеляційного провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Наказом Державної установи «Інгренській виправний центр (№ 133)» від 19.10.2020 № 105/ОС-20 «По особовому складу» відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Інгренській виправний центр (№ 133)», з 20.10.2020.

20.10.2020 ОСОБА_1 подав начальнику ІВЦ-133 заяву про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування у зв`язку із звільненням відповідно до пунктів 27, 60 «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578.

20.10.2020 Державною установою «Інгренській виправний центр (№ 133)» складено довідку № 2 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , арматурна картка № 38, підстава для виплати компенсації: наказ від 19.10.2020 № 105/ОС-20, згідно із якою кількість предметів, за які виплачується грошова компенсація, 71, загальна сума до виплати 15556,04 грн.

03.03.2021 відповідачем надано довідку № 2 від 26.02.2021 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , арматурна картка № 38, підстава для виплати компенсації: наказ від 19.10.2020 № 105/ОС-20, згідно із якою кількість предметів, за які виплачується грошова компенсація, 70, загальна сума до виплати 15429,12 грн.

На час звернення позивача до суду з цим позовом грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна позивачеві не виплачена.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції встановив право позивача на отримання грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 15429,12 грн. і стягнув з відповідача на користь позивача означену грошову компенсацію.

Також встановивши, що позивачу не сплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, внаслідок чого позивач має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Втім, вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, пред`явлені в межах цього позову, суд першої інстанції визнав передчасними у зв`язку з відсутністю на час ухвалення рішення у цій справі факту проведення з позивачем остаточного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Застосовуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, суд першої інстанції зазначив, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Суд першої інстанції також послався на висновок у згаданій постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Висновок про передчасність позовних вимог мотивований судом першої інстанції тим, що у цій справі вирішено питання права позивача на одержання суми грошової компенсації, фактичний розрахунок (виплата суми компенсації) не здійснений відповідачем, отже, відсутня можливість встановлення періоду затримки виплати по день фактичного розрахунку, та інших критеріїв, які суд має проаналізувати у такій категорії справ.

При цьому суд першої інстанції керувався правовим висновком у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20, згідно із яким строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України. У вказаній постанові судова палата суду касаційної інстанції зазначила, що місячний строк на звернення до суду обчислюється з дня остаточного розрахунку.

Отже, за позицією суду першої інстанції, одним із обов`язкових критеріїв при наданні оцінки розміру сум середнього заробітку за час затримки остаточної виплати всіх належних працівникові сум, є період прострочення, тобто весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку. При цьому, строк звернення до суду із такою позовною вимогою обраховується з наступного дня після проведення остаточного розрахунку. День прийняття судового рішення про стягнення належних до виплати сум не є днем фактичного розрахунку, оскільки у такий день грошові кошти не надходять працівникові.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що при звільненні з військової служби позивач мав прав на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Таке право обумовлене законодавчо встановленим обов`язком відповідача виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини (зокрема, ч.1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ, п. 2 п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній позивачем частині.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що встановлення факту проведення з позивачем остаточного розрахунку є необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з виплати належних позивачеві при звільненні зі служби сум відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 21.07.2021 у справі №340/996/20.

Також суд апеляційної інстанції враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, згідно якому з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином не проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції помилково визнано судом першої інстанції як підстава для відмови в задоволенні відповідної вимоги позивача.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України в постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже вказане вище свідчить про право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, з урахуванням, зокрема, таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У наведеній вище постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а вказано, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

В спірному випадку суд апеляційної інстанції враховує, що остаточний розрахунок з позивачем станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було.

Згідно встановлених на час розгляду апеляційної скарги обставин, 26.05.2021 (після винесення рішення судом першої інстанції 17.05.2021) на банківську карту позивача від відповідача надійшли кошти у сумі 15197,68 грн., що з урахуванням утримання військового збору (1,5%) свідчить, що відповідачем виплачена грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна, тобто здійснено остаточний розрахунок з позивачем.

Отже періодом затримки розрахунку є період з 20.10.2020 (день звільнення) по 26.05.2021 (день фактичного розрахунку).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до виданої Державною установою «Ігренський виправний центр (№133)» довідки про доходи № 133/4-1725 від 29.12.2020 грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці, що передують виключенню зі списків особового складу, складає: у серпні 2020 року - 8471,79 грн., у вересні 2020 року 8471,79 грн., За два місяці 16943,58 грн.

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 277,76 грн.

З урахуванням періоду затримки розрахунку 218 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 277,76 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 60551,68 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказана сума 60551,68 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суму належної позивачеві при звільнені і визнаної в судовому порядку виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети

речового майна 15429,12 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд апеляційної інстанції вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі суми невиплаченої позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно 15429,12 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги такі обставини: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, яка є обов`язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 160/1626/21 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, прийняти нове рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

Стягнути з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.10.2020 по 26.05.2021 у розмірі 15429,12 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко