Справа № 520/12354/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

10.09.2021р. справа №520/12354/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом
ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 , Військова частина НОМЕР_2 , 46 комендатури охорони та обслуговування
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 08.07.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 12.07.2021р. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2021р. до участі у справі у якості відповідача було залучено 46 комендатуру охорони та обслуговування у зв`язку із чим розгляд справи було розпочато спочатку. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 30.08.2021р.
Позивач, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неприйнятті рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік; 2) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019 року; 3) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019 року; 4) зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 після прийняття рішення Військовою частиною НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019 року.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що станом на день прийняття наказу про звільнення відповідачами як органами фінансового забезпечення військовослужбовця не проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , власної правової позиції по суті спору не висловив, хоча згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення із 27.07.2021 року повинен бути достовірно обізнаний із існуванням даної справи.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_2 , власної правової позиції по суті спору не висловив, хоча згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення із 26.07.2021 року повинен бути достовірно обізнаний із існуванням даної справи.
28.07.2021 р. до суду від вказаного суб`єкта надійшло клопотання про заміну відповідача на 46 комендатуру охорони та обслуговування, оскільки фінансове забезпечення заявника здійснювалося саме останнім.
Відповідач, 46 комендатура охорони та обслуговування, власної правової позиції по суті спору не висловив, хоча згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення із 25.08.2021 року повинен бути достовірно обізнаний із існуванням даної справи.
Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи.
Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник у період 01.06.2000р.-20.09.2018р. проходив публічну військову службу на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_3 , після чого продовжив проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника 46 комендатури охорони та обслуговування, звідки був звільнений 19.06.2019р. на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2019р. №155.
Із тексту цього наказу випливає, що на речовому утриманні заявник знаходився у Військовій частині НОМЕР_4 .
Відповідно до копії виданого Військовою частиною НОМЕР_5 посвідчення серії НОМЕР_6 від 13.05.2015р. заявник набув правового статусу ветерана війни - учасника бойових дій.
На виконання рішення Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 24.03.2020р. №2510/пз з 01.04.2020р. Військова частина НОМЕР_1 була зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 .
У подальшому на виконання рішення Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.06.2021р. №4665/пз з 01.07.2021р. Військова частина НОМЕР_1 була зарахована на фінансове забезпечення до 46 комендатури охорони та обслуговування.
19.06.2019р. заявника було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 без проведення грошової компенсації за не використані протягом 2015-2019 р.р. дні відпусток за ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Викладені обставини відповідачами у ході розгляду справи не заперечені і не спростовані.
Не погодившись із відповідністю закону таких управлінських волевиявлень владних суб`єктів у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Так, положеннями ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
За змістом ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час
Пунктом 12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту» передбачено використання учасниками бойових дій чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Аналіз наведених вище положень законодавства дає суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.
У свою чергу Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію» постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини з приводу отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням заявника виникли в особливий період.
За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені, насамперед, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як спеціальним актом права.
Так, відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відтак, суд зазначає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, у тому числі і в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення заявника зі списків особового складу, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не було проведено із заявником усіх необхідних розрахунків з приводу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період 2015-2019р.р.
Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи про юридичні наслідки дії особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток.
Натомість суд вважає, що припинення можливості фізичного використання особою відпустки на час особливого періоду не означає припинення права особи на відпустку як таку, котре (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який не може тривати не визначений термін; 2) шляхом грошової компенсації невикористаної відпустки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2019р. по зразковій справі №620/4218/18.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що слід визнати доведений матеріалами справи факт порушення прав та інтересів заявника у публічно-правових відносинах у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця на отримання грошової компенсації частини невикористаної відпустки як учасника бойових дій.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.
Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п.18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.
Однак, визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.
Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.
Окремо суд зважає, що управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації може також бути втілено у формі відмови, зафіксованої як у письмовому документі, так і у змісті фактичного вчинку.
Тому, належним і ефективним способом захисту субєктивного публічного права (чи публічного інтересу) приватної особи є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, листом.
У спірних правовідносинах органи військового управління не виконали покладеного законом завдання у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця, а отже вдались до вчинення бездіяльності.
Вирішуючи спір, суд зважає, що за загальним правилом як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Таким чином, бездіяльність з приводу невиплати заявнику компенсації невикористаних днів додаткової відпустки має місце, і за змістом та характером вчиненого діяння є протиправною.
Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зміст ефективного засобу юридичного захисту розтлумачений, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. у справі "Пантелеєнко проти України" (де указано, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії" (де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права) та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" (де указано, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними) і рішенні Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. у справі "Каіч та інші проти Хорватії" (де указано, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права).
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Тому, з урахуванням запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права та визначеного ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта Військову частину НОМЕР_1 (як орган військового управління за останнім перед звільненням місцем служби заявника) обов`язком нарахувати та виплатити спірну грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), використав усі діючі правові механізми зясування об`єктивної істини у спорі; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам, обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав розгорнуті власні міркування з приводу застосованих норм права та установлених обставин фактичної дійсності.
Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина публічного службовця на одержання винагороди за працю/службу виплати у належному розмірі орган публічної адміністрації повинен вчинити власне управлінське волевиявлення з приводу призначення виплати і нарахування виплати за даними власного обліку та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.
Окремо суд зауважує, що виконання обов`язку нарахувати та виплатити громадянину спірну суму винагороди за публічну працю/службу у належному розмірі охоплює усі можливі прояви реалізації владної компетенції від вчинення первинного управлінського волевиявлення з приводу ініціювання процедури призначення (у тому числі як у спосіб видання власного правового акту індивідуальної дії, так і у спосіб складання відповідних письмових списків стосовно певної категорії громадян) до ініціювання процедури проведення грошового платежу (у тому числі і у спосіб подання відповідного письмового документу до органу військового управління, котрий виконує функції фінансового забезпечення).
Стосовно обов`язку провести виплату компенсації втрати частини доходів одночасно з виплатою боргу винагороди за службу (грошового забезпечення військовослужбовця у вигляді грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій) (проведенням платежу по недоплаті у вигляді різниці між правильно обчисленою сумою винагороди за службу та реально виплаченою сумою грошового забезпечення військовослужбовця) суд зазначає, що з урахуванням правових висновків постанови Верховного Суду від 29.04.2021 р. у справі №240/6583/20 використане у ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Отже, положення ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у силу ч.5 ст.242 КАС України слід тлумачити як відсутність будь-яких правових перепон для цього.
Факт отримання виплат за грошовим забезпеченням військовослужбовця (як регулярного щомісячного платежу) не у повному обсязі саме унаслідок вчинення протиправного волевиявлення владного суб`єкта зумовлює відсутність правових підстав для звільнення органу публічної адміністрації від виконання обов`язку за ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати безвідносно до події виплати боргу.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.132-139, 143, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період 2015р.-2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19.06.2019р.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 призначити і нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015р. - 2019р., виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.06.2019р., із нарахуванням компенсації втрати частини доходу, і передати документи для проведення виплати до 46 комендатури охорони та обслуговування.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.