Справа № 620/7602/21
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року м. Чернігів Справа № 620/7602/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) 07.07.2021 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі в/ч НОМЕР_1 ), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому грошової компенсації за всі невикористані дні соціальної додаткової відпуски як одинокому батьку за період з 2016 року по 2021 включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні соціальної додаткової відпуски як одинокому батьку, із розрахунку по 10 календарних днів за кожний рік, виходячи з отриманого грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою за період з 2016 по 2021 роки включно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є одиноким батьком, а тому має право на отримання соціальної відпустки, передбаченої статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, всупереч наведеного, відповідач протягом спірного періоду вказану вище відпуску йому не надавав, відповідну компенсацію не виплачував.

Ухвалою судді від 13.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, у якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та зазначив, що чинне законодавство визначає права військовослужбовців на отримання додаткової відпустки батьком дитини, який виховує її без матері. Однак, додаткову відпустку як одинокому батьку, що вказана у позовній заяві, законом не визначено. Крім того, надання військовослужбовцям додаткових відпусток під час особливого періоду заборонено. Також відповідач зазначив, що у в/ч НОМЕР_1 була відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 має статус батька дитини, який виховує її без матері. Із заявами про надання спірної відпустки в період з 2016 року позивач не звертався, воно надійшло після звільнення ОСОБА_1 зі служби. Крім того, в/ч НОМЕР_1 вважає, що чинним законодавством не передбачено виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено, враховуючи таке.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 20.01.2016 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та наказом від 13.03.2021 №61 виключений зі списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення (а.с. 11-13).

Відповідно до матеріалів справи позивач перебував у шлюбі із гр. ОСОБА_2 , від шлюбу має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2013 (справа №750/1884/13-ц), укладений позивачем шлюб розірвано (а.с. 16, 17).

Відповідно до довідки ОСОБА_4 від 06.07.2021 №3/186, в особовій справі в послужному списку ОСОБА_1 , в розділі сімейний стан значиться: «розлучений, донька ОСОБА_5 , 2008 р.н.» (а.с. 20).

29.08.2016 колишня дружина позивача померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 18).

Позивач зазначає, що після смерті колишньої дружини він виховує дитину один.

Відповідно до заяви, засвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Артеменко Н.Г., позивач у зареєстрованому шлюбі та в інших фактичних шлюбних відносинах не перебуває, спільне господарство ні з ким не веде (а.с. 19).

06.05.2021 позивач до в/ч НОМЕР_1 подав заяву про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку згідно статті 182 КЗпП України, частини 2 статті 19, частини 6 статті 20 Закону України «Про відпустки», у кількості 60 діб, за 2016-2021 роки (а.с. 14).

Листом від 25.05.2021 №22/212 в/ч НОМЕР_1 повідомила, що додаткова відпустка одинокому батьку не передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому у даному випадку необхідно керуватися нормами Закону України «Про відпустки». У свою чергу, Закон України «Про відпустки» передбачає виплату грошової компенсації лише за невикористані дні основної відпустки та додаткової відпуски працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток Законом України «Про відпустки» не передбачена. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки він має одну дитину, підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як одинокому батьку за 2016-2021 роки, у кількості 60 діб, відсутні (а.с. 15).

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд, зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Спірні правовідносини урегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР), Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260).

Так, згідно із статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону №504/96-ВР визначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 83 КЗпП України.

Згідно із пунктом восьмим статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).

Згідно із абзацами першим та другим пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Суд звертає увагу, що види соціальних відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям, визначені Законом України «Про відпустки», зокрема щорічна додаткова оплачувана відпустка як одинокій матері (батьку) тривалістю 10 календарних днів, без урахування святкових і неробочих днів.

При звільненні з військової служби, у разі невикористання такої відпустки, особа має право на отримання її компенсації, в тому числі за минулі роки.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №91 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Поняття «одинокий батько» також було предметом судового вивчення. Так, Верховний Суд, переглядаючи касаційну скаргу у справі №822/2446/17, у своїй постанові від 13.06.2018 висловив таку позицію: « ОСОБА_6 правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові».

Таким чином, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні два факти:

- не перебування у шлюбі;

- виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити для отримання додаткової соціальної відпустки.

Відтак для підтвердження права на таку відпустку роботодавцю має бути пред`явлено будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується участь лише одного із батьків у вихованні дитини (а не бабусі, дідуся, інших родичів (наприклад).

Зокрема, такими документами можуть бути: акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією, чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їхніх підписів в акті) підтверджується факт лише одного з батьків у вихованні дитини (не родичів); довідка зі школи про те, що лише батько бере участь у вихованні дитини (спілкується з учителями, забирає дитину додому, бере участі в батьківських зборах) тощо.

Тобто, для отримання додаткової соціальної відпустки визначальним та потребує встановлення факт набуття особою права на таку соціальну відпустку, а також обізнаність відповідача про такі обставини.

Позивачем разом з позовною заявою на підтвердження його статусу одинокого батька надано копії свідоцтва про народження дитини, рішення суду про розірвання шлюбу, а також свідоцтво про смерть дружини.

Однак, на переконання суду, вказаними документами не підтверджено права позивача на отримання спірної відпустки з 2016 року, оскільки вони не свідчать про факт спільного проживання та самостійного виховання ОСОБА_1 дитини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що статус позивача як одинокого батька у спірному періоді не підтверджений наданими в матеріали справи документами.

Позивачем разом з позовом також не надано доказів звернення до відповідача в період проходження військової служби із заявами про надання йому соціальної відпустки, а також щорічного подання відповідних документів, що підтверджують його статус як одинокого батька (самостійного виховання та утримання дитини), тобто права на отримання такої відпустки, а при звільненні - права на компенсацію за її невикористання.

У свою чергу, відповідач заперечує свою обізнаність про статус ОСОБА_1 як одинокого батька та, як наслідок, свій обов`язок компенсувати позивачу такий вид соціальної відпустки. Відповідно до довідки ОСОБА_4 від 06.07.2021 №3/186, в особовій справі позивача, в розділі «сімейний стан» значиться: «розлучений, донька ОСОБА_5 , 2008 року»

Позивачем на спростування таких тверджень відповідача жодних доказів не надано.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи, що позивач під час проходження військової служби не надавав відповідачу відповідних заяв про надання соціальної відпустки як одинокому батьку, а також документів на підтвердження його відповідного статусу, як передумови надання такої відпустки або з метою її компенсації, суд дійшов висновку, що у відповідача був відсутній обов`язок при звільненні позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за таку відпустку.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 09 вересня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , вул. Курсанта Єськова, 9, м. Чернігів, 14033).

Суддя С.В. Бородавкіна