Справа № 380/4232/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4232/21 пров. № А/857/14251/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Качмара В.Я., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року (суддя Кузан Р.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови видати копію службового розслідування в порушення Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати відповідача видати копію висновку службового розслідування ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому копії матеріалів службового розслідування, яке проведено за його заявою в кримінальному провадженні 0001476 СВ Шевченківського ВП. Відповідач за результатами розгляду такої заяви листом від 18.01.2021 відмовив позивачу у наданні запитуваних матеріалів. Вказана відмова мотивована тим, що із результатами проведення службового розслідування ОСОБА_1 ознайомлений 11.12.2020 шляхом надання копій висновку службового розслідування із знеособленими та захищеними даними інших осіб відповідно до Закону України «Про захист персональних даних». Однак позивач вважав, що відповідач в даному випадку допустив протиправну бездіяльність, а також порушив вимоги ст.19 Конституції України, ст.19 Закону України «Про звернення громадян» та Порядок проведення службових розслідувань, який затверджений Наказом Національної поліції від 07.11.2018 № 893, що у свою чергу вплинуло на загальний стан здоров`я позивача. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі №380/4232/21 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні копій матеріалів службового розслідування за його заявою від 18.12.2020 без обґрунтування підстав, з посиланням на норми законодавства. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 18.12.2020 та надати запитувані ним документи чи обґрунтувати з посиланням на норми законодавства підстави ненадання таких. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність достатніх підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки така шкода була завдана бездіяльністю відповідача, протиправність якої встановлена судом при вирішенні цієї справи. Крім того, відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, що свідчить про визнання ним позовних вимог.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 11.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до слідчого управління ГУНП у Львівській області з заявою про проведення перевірки можливих неправомірних дій працівників СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області при винесенні постанови про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.1 ст.364, ч.1 ст. 191, ч.1 ст.194, ч.2 ст.298, ч.1 ст.255, ч.1 ст.384, ч.2 ст.256, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 та ч.2 ст.194 КК України.

За вказаними позивачем фактами та відповідного наказу керівника, посадовими особами ГУНП у Львівській області проведено службове розслідування. Таке службове розслідування проводилось за участю позивача, ним надавались пояснення та копії відповідних документів.

Листом №Д-96/16/01-20 від 22.10.2020 керівником слідчого управління ГУНП у Львівській області повідомлено позивача, що службовим розслідуванням частково підтверджено факти, викладені у зверненні позивача, та виявлено факт вчинення дисциплінарного проступку посадовими особами Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області. Крім того, повідомлено позивача про скерування матеріалів службового розслідування до Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові для прийняття відповідного рішення згідно з чинним законодавством.

Відповідно до листа №Д-113/16/02-20 від 27.11.2020 керівник слідчого управління ГУНП у Львівській області додатково повідомив позивача про можливість ознайомлення з висновком службового розслідування 11.12.2020 о 16:00 год. у приміщенні ГУНП у Львівській області.

З висновком службового розслідування позивач ознайомився в приміщенні ГУНП у Львівській області 11.12.2020, однак йому не було надано копії висновку, як ініціатору та учаснику службового розслідування.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 18.12.2020 звернувся до начальника слідчого управління ГУНП у Львівській області із заявою, в якій просив надати йому копії матеріалів службового розслідування.

18.01.2021 заступник начальника ГУНП у Львівській області - начальник слідчого управління за результатами розгляду вказаної заяви листом №Д-120/02/16-21 повідомив позивача, що згідно зі статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» та статтею 5 розділу VI «Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 №930, ОСОБА_1 має право ознайомитися з матеріалами перевірки. Водночас, обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядником інформації має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача про надання копій матеріалів службового розслідування відповідачем не розглянута належним чином, тому з метою ефективного захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та надати запитувані ним документи чи обґрунтувати відмову у наданні таких документів з посиланням на норми законодавства. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції в задоволенні таких відмовив, оскільки позивачем не надано жодних доказів про заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтовано розміру такої шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглядаючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з позовної заяви, клопотання від 20.05.2021, апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає, що Головним управлінням Національної поліції у Львівській області протиправною бездіяльністю щодо відмови видати копію службового розслідування завдано йому моральної шкоди, яку позивач оцінює у 50000 грн.

Відповідно до частин 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пунктів 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами.

Аналогічна правова позиція вказана, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 по справі №554/9740/16-а, від 22.12.2018 по справі №826/23650/15.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Водночас, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів спричинення моральної шкоди, також ним не доведено завдання такої шкоди, наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та душевними стражданнями, приниження честі та гідності, а тому підстави для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн. відсутні.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Крім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі №380/4232/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 09 вересня 2021 року

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду