Справа № 420/5404/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5404/21

Головуючий І інстанції Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 30.04.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та 3-ї особи Державного підприємства водних шляхів «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ» про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

06.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Ізмаїльського МР Відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи ДПВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ», у якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця від 25.02.2021р. про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №64021483.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова д/виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій прийняте відповідачем з порушенням норм діючого законодавства та є протиправним, оскільки порушує право позивача на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати за рахунок реалізації майна «боржника» - ДПВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ», що незадіяне у виробничій діяльності.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 31.05.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

20.04.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021р. дану апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021р. позивачу поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судове засідання суду апеляційної інстанції позивач (апелянт), відповідач та третя особа без поважних причин не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення.

В зв`язку з неявкою сторін справа була розглянута у відкритому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

28.10.2020р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області у справі №946/6867/20 був виданий судовий наказ про стягнення з ДП ВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ» на користь позивача нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з липня 2019р. по вересень 2020р. в розмірі 96288,78 грн.

Далі, на підставі вказаного вище судового наказу (який набрав законної сили 08.12.2020р.), постановою головного державного виконавця Ізмаїльського МР ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 04.01.2021р. було відкрито виконавче провадження №64021483.

05.01.2021р., в межах виконавчого провадження №62592154, головним державним виконавцем Ізмаїльського МР ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) прийнято постанову про об`єднання виконавчих проваджень №62592154, №64021483, №64030223, №64030648, №64030751, №64030867, №64030996, №64031115, №64036467, №6403720, №64037545 у зведене виконавче провадження.

Зведеному виконавчому провадженню присвоєно №64042805.

Але, в подальшому, у зв`язку із включенням 3-ї особи - ДП ВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ» до переліку об`єктів малої приватизації відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25.04.2018р. №541, головним державним виконавцем Ізмаїльського МР ВДВС прийнято постанову від 25.02.2021р. про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання судового наказу №946/6867/20, виданого 28.10.2020р., на підставі п.12 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись із зазначеним рішенням про зупиненням виконавчих дій, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, предметом оскарження у межах даної адміністративної справи є постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №64021483, яке на час прийняття спірного рішення вже перебувало у зведеному виконавчому провадженні №64042805 з виконання судових наказів та рішень інших державних органів (вимоги про сплату боргу від 13.05.2020р. №ю-83-25у).

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Примусовому виконанню підлягають судові накази, а також рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судами обох інстанцій та підтверджується матеріалами справи, наказом Фонду державного майна України від 20.12.2016р. №2267 було прийнято рішення про приватизацію ДПВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ» шляхом продажу єдиного майнового комплексу на аукціоні.

Далі, як свідчать матеріали справи, наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018р. №447 (зі змінами), цей єдиний майновий комплекс зазначеного Державного підприємства було включено до Переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають продажу в 2018р.

Також, наказом Фонду державного майна України від 25.04.2018р. №541 прийнято рішення про приватизацію та наказано приватизувати Державне підприємство шляхом продажу єдиного майнового комплексу на аукціоні з умовами.

Зміст вказаних вище наказів та листа Фонду державного майна України від 27.04.2018р. №10-21-8494, направленого на адресу ДПВШ «УСТЬДУНАЙВОДШЛЯХ», свідчить, що підготовка до продажу єдиного майнового комплексу Державного підприємства здійснюється у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» внесені зміни до Закону №1404-VIII, а саме ст.34 доповнено п.12, яким передбачено те, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Апеляційний суд враховує, що законодавцем в основу положення, визначеного у п.12 ч.1 ст.34 Закону №1404-VІІІ, покладено принцип обов`язковості зупинення вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

При чому, будь-яких виключень правова конструкція зазначеного пункту не передбачає.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021р. у справі №908/4782/15, від 05.07.2021р. у справі №910/2644/20, від 14.04.2021р. у справі №923/566/20, від 10.11.2020р. у справі №910/5812/19 та від 20.10.2020р. у справі №910/7300/19.

За правилами ч.2 ст.34 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, в ч.1 цієї статті, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, до закінчення зазначених обставин.

Отже, в даному випадку, поновлення вчинення виконавчих дій можливе тільки після закінчення дії зазначених обставин, що зумовили зупинення вчинення виконавчих дій, тобто після виключення Державного підприємства з переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIII, та особливості їх виконання.

При цьому, стаття 4 цього Закону передбачає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів із державного підприємства або юридичної особи.

Так, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом №1404-VIII, із урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі, якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом 6 (шести) місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою «для забезпечення виконання рішень суду».

Згідно з п.п.2-4,9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається «стягувачу», якщо:

- у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

- стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

- стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене ст.43 Закону №1404-VIII, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

- законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;.

В даному ж випадку, у державного виконавця відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.п.2-4 та 9 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, що, унеможливлює подальше звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягуваних коштів.

Відтак, підстави щодо вчинення дій державним виконавцем у відповідності до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції визнає вірним та обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції про те, що дії державного виконавця при винесенні постанови від 25.02.2021р. в межах виконавчого провадження №64021483 про зупинення виконавчих дій є правомірними.

Посилання ж в апеляційній скарзі на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2019р. у справі №540/1370/19, в якій суд, з посиланням на норми ст.10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949р. №95, ст.ст.43,124 Конституції України, ст.ст.2,5-1,97 Кодексу законів про працю України, ст.ст.15,24 Закону України «Про оплату праці» і Законів України «Про приватизацію державного і комунального майна», «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» дійшов висновку, що постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні є протиправною, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це судове рішення не було предметом касаційного перегляду, а тому висловлена у цьому рішенні правова позиція Верховним Судом не оцінювалася. У той час як, висновки суду стосовно правомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про зупинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №64021483 відповідають висновкам Верховного Суду, наведеним у даній постанові.

Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 08.09.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко