Справа № 240/11066/21
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лавренчук О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів,
встановив:
ОСОБА_1 31.05.2021 (відмітка на поштовому конверті) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 у якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у зменшенні при нарахуванні належного розміру середнього заробітку;
- стягнути з відповідача залишок невиплаченого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 207407,04 грн.
Ухвалою суду від 18.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на позовну заяву надійшов до суду 16.07.2021. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що позивачем вже подавався позов між тими ж сторонами з тим самим предметом та з тих самих підстав та у якому прийнято рішення, що набрало законної сили (справа №240/1084/20). Окрім того, відповідач у відзиві зазначає, що відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку, однак не є заробітною платою, а тому необхідно застосувати місячний строк звернення до суду. Просить відмовити у задоволенні позову.
Відділом документального забезпечення суду 16.07.2021 зареєстровано клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з порушенням позивачем вимог п.2ч.1 та ч. 5 ст. 170 КАС України. В обґрунтування вказує, що позивач повторно подав до суду адміністративний позов про вирішення питання, яке вже було вирішено судом, до цього ж самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав та є відповідне рішення суду по даній справі, яке набрало законної сили, за відсутності інших підстав або нових обставин.
Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
Обгрунтоуючи заяву відповідач вказує, що позивач вже звертався до суду з вимогами цього ж самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав та є відповідне рішення суду по даній справі, яке набрало законної сили, - справа №240/1084/20.
Судом при розгляді вказаного клопотання встановлено, що рішенням суду від 28 квітня 2020 року у справі №240/1084/20 серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.01.2020 по день фактичної виплати індексації. Предметом спору у вказаній адміністративній справі було право позивача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Однак, предметом спору у даній адміністративній справі є розмір середнього заробітку, який було нараховано та виплачено ОСОБА_1 відповідачем на виконання рішення суду у справі №240/1084/20.
Отже, спір, що розглядається у даній адміністративній справи не вирішувався при розгляді справи №240/1084/20, а тому твердження відповідача про ідентичність спорів є помилковим.
Щодо строку звернення до суду.
Частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Однак, як вже зазначалось судом, предметом спору є розмір середнього заробітку, а не право особи на таку виплату.
Враховуючи викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин застосовується шестимісячний строк звернення до суду, який обраховується з дні, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатись про порушення свого права.
З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що середній заробіток позивачу було виплачено 05.03.2021, а до суду з позовною заявою про перерахунок його розміру позивач звернувся 31.05.2021, тобто в межах строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
У період із 22.06.2021 по 12.07.2021 (включно) головуюча суддя перебувала у відпустці.
Судом встановлено, що рішенням суду від 28.04.2020 у справі №240/1084/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.01.2020 по день фактичної виплати індексації.
Встановлено, що у березні 2021 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати середнього заробітку на виконання рішення суду у справі №240/1084/20.
Позивач вважає такий розрахунок суми середнього заробітку протиправним, а тому звернувся до суду.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із такого.
Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом, при визначені правомірності застосування істотності частки недоплаченої суми індексації порівняно із середнім заробітком позивача, встановлено наступне.
До суду надано довідку №249/205 від 22.03.2021 у якій вказано, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 646,83 грн.
Рішенням суду у справі №240/1084/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) березень 2015 року.

Рішення суду набрало законної сили 28.07.2020.

Індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 виплачено позивачу у грудні 2020 року.

Тривалість затримки повного розрахунку з позивачем, що обраховується із 01.01.2020 по 16.12.2020 становить 350 календарних днів.

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 226390,50 гривень (350 календарний день х 646,83 грн).

Водночас, суд вважає, що у порівнянні із виплачених із затримкою коштів в розмірі 18049,81 гривень, суму середнього заробітку в розмірі 226390,50 гривень не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму заборгованості.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.

Істотність частки своєчасно невиплачених сум грошової компенсації в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 8 % (18049,81 гривень (сума індексації): 226390,50 гривень (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати) = 0,0795.

Таким чином, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що відповідачем при розрахунку суми середнього заробітку правомірно застосовано істотність частки своєчасно невиплачених сум індексації в порівнянні із середнім заробітком.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними, стягнення коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук