Справа № 320/6208/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року м. Київ № 320/6208/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ГУ ДПС у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (м. Київ, вул. Народного ополчення, 5), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №-1004-17 від 31.12.2019 року, №-1004-18 від 31.12.2019 року, № -1004 від 31.12.2019 року, №-1004 від 27.02.2020 року.

Ухвалою суду від 27 липня 2020 року справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддя, для розгляду справи № 320/6208/20 визначено суддю Вєкуа Н.Г.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ГУ ДПС у Київській області неправильно визначено податкові зобов`язання зі сплати земельного податку за 2017 - 2020 роки, до податкових-повідомлень рішень не надано розрахунку сум земельного податку, чим порушено вимоги Податкового кодексу України та Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, а надісланий на письмову заяву розрахунок сум земельного податку з фізичних осіб на 2017-2020 роки свідчить про те, що розрахунок сум земельного податку за 2017-2020 роки здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України, податкові повідомлення-рішення, якими визначено суми земельного податку за 2017-2019 роки, були складені відповідачем 31.12.2019 року, тобто після 01 липня відповідного року, що ще раз свідчить про порушення Відповідачем приписів ПК України, та такими протиправними діями Відповідач штучно створив для платника податків заборгованість значного розміру (одразу за 4 роки) в розмірі 174 002, 15 грн.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу VIII Податкового кодексу платнику нараховано податок та сформоване податкове повідомлення-рішення про внесення податку: ППР № -1004-17 від 31.12.2019 на суму 43500,14 грн.; ППР № -1004-18 від 31.12.2019 на суму 43500,14 грн.; ППР № -1004-19 від 31.12.2019 на суму 43500,14 грн.; ППР № -1004 від 27.02.2020 на суму 43500,14 грн. Податкові повідомлення рішення відправлені за місцем реєстрації платника рекомендованими листами з повідомленнями про вручення. Нарахування сум земельного податку проведено відповідно до норм розділу XIII Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VII, із змінами та доповненнями, з урахуванням рішення Новопегрівської сільської ради «Про встановлення місцевих податків на 2020 рік» від 25.06.2019 №1494 (дане рішення оприлюднено на офіційному веб-сайті Новопетрівської сільської ради за посиланням https://novipetrivtsi-rada.gov.ua та в районній газеті «Слово» від 29.06.2019 №26), наказів Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення», витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок. Отже, на переконання відповідача, доводи Позивача, наведені в адміністративному позові, є законодавчо необґрунтованими та не підтвердженими, прямо спростовуються фактичними обставинами справи та не можуть бути підставою для задоволення такого позову.

Позивач надав суду відповідь на відзив та додаткові пояснення по справі, в яких наголосив, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення - рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу, при цьому, належним джерелом даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, як бази оподаткування земельним податком, є витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, який виданий територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки, або в силу норми ст. 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр", - відомості з Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку станом на відповідну дату. Позивач підкреслив, що згідно з приписами податкового законодавства, він не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування суми податку. При цьому, пунктом 287.9. статі 287 Податкового кодексу України, передбачено, що, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені статтею 286 цього Кодексу, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. Отже, позивач наголошує на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено суми земельного податку за 2017-2019 роки, були складені відповідачем 31.12.2019 року, тобто після 01 липня відповідного року, що свідчить про порушення відповідачем приписів пункту 286.5 ст. 286 ПК України.

Окрім того, в додаткових поясненнях позивачем наголошено, що позивачеві було знову нараховано земельний податок за 2021 рік по земельним ділянкам, розташованим на території с. Велика Олександрівка, що належать Позивачеві на праві приватної власності та відносно яких були винесені оспорювані податкові повідомлення- рішення, які наразі є предметом адміністративного позову. Так, після отримання Позивачем нових податкових повідомлень-рішень № -1004 від 17.02.2021 року та № -1004 від 17.02.2021 року, за якими Відповідачем було нараховано земельний податок за 2021 рік, Позивачем були здійснені заходи щодо адміністративного оскарження зазначених рішень Відповідача. За результатами розгляду скарги, контролюючим органом було прийняте рішення про скасування податкових повідомлень-рішень № -1004 від 17.02.2021 року та № -1004 від 17.02.2021 року та задоволення скарги Позивача, при цьому, позивач звертає увагу, що в даному випадку предметом спору була база нарахування податку по тим же самим земельним ділянкам, по яким винесені оспорювані податкові повідомлення-рішення. Тобто, по тим самим земельним ділянкам, які перебувають у власності Позивача та по яким прийняті оскаржувані податкові-рішення, по аналогічній ситуації нарахування земельного податку, ДПС України прийняла підтвердила неправомірність нарахування і порушення вимог чинного податкового законодавства України Відповідачем при прийнятті податкових повідомлень-рішень по нарахуванню податку за землю за 2021 рік.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

31.12.2019 Головним управлінням ДПС у Київській області було складено відносно позивача податкові повідомлення-рішення:

№-1004-17 від 31.12.2019, яким визначено податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік на суму 43 500, 14 грн.;

№-1004-18 від 31.12.2019, яким визначено податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік на суму 43 500, 14 грн.;

№-1004 від 31.12.2019, яким визначено податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2019 рік на суму 43 500, 14 грн..

28.01.2020 податкові повідомлення-рішення були оскаржені в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, проте, рішення за результатами розгляду податкових скарг позивачеві надіслано не було.

27.02.2020 Головним управлінням ДПС у Київській області було складено відносно позивача податкове повідомлення-рішення №-1004, яким визначено податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2002 рік на суму 43 500, 14 грн.

За результатами адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 27.02.2020 №-1004, скарга позивача була залишена без розгляду, а податкове повідомлення-рішення - без змін.

Позивач, не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 31.12.2019, від 27.02.2020, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегулювано Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України встановлений обов`язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

До місцевих податків належить податок на майно (пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України).

За положеннями пп. 265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається, в тому числі з плати за землю. Порядок сплати податку на майно визначений у Розділі ХІІ ПК України (статті 265-289 ПК України)

Разом із тим, у статті 14 ПК України надано визначення таким поняттям, як:

- плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.147);

- земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (пп.14.1.72);

- землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.73);

- земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (пп.14.1.74).

В силу приписів пункту 5.2 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до п.269.1 ст.269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

За положеннями п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За приписами п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п.287.5 ст.287 ПК України).

Згідно з п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Разом із цим, базою оподаткування земельним податком відповідно до пункту 271.1 статті 271 ПК України є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (пп.271.1.1); площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (пп.271.1.2).

За положеннями п.271.2 ст.271 ПК України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Суд зазначає, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV ПК України - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (пп.14.1.125 п.14.1 ст.14 ПК України.

Положеннями статті 274 ПК України встановлено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України також передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Отже контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Разом з тим, відповідно до статті 1, частини 2 статті 20 Закону України Про оцінку земель від 11.12.2003 №1378-IV (далі - Закон №1378-IV; тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.3 ст.23 Закон №1378-IV).

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15).

Згідно з частиною 1 статті 193 ЗК України державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (стаття 194 ЗК України).

Згідно з абзацом 2 частини 3 статті 38 Закону України Про державний земельний кадастр від 07 липня 2011 року №3613-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

Таким чином, для реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.

Аналогічний висновок наведений Верховним Судом у постанові від 13.06.2019 по справі №820/5042/16.

При цьому, з аналізу вищенаведеного вбачається, що обов`язок з нарахування сум земельного податку фізичним особам покладено саме на органи державної податкової служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.

Для реалізації податковим органом повноважень щодо нарахування земельного податку платникам податку законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіціентів.

Механізм подання відповідно до Податкового кодексу України та Закону України Про інформацію суб`єктами інформаційних відносин ДФС та/або її територіальним органам інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів визначений Порядком подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1386 (далі - Порядок №1386).

Пунктом 4 Порядку №1386 Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі:

- Держгеокадастр - про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача;

- Мін`юст - про землевласників або землекористувачів, зокрема про найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), назву, номер та дату правовстановлюючого документа, кадастровий номер земельної ділянки, площу відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дату державної реєстрації речового права, цільове призначення, місцезнаходження земельної ділянки (у разі наявності такої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), розмір частки у праві спільної власності на земельну ділянку (у разі коли майно належить на праві спільної часткової власності), а також про об`єкти незавершеного будівництва.

При цьому, пунктом 1 розділу ІІІ Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 №489 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.12.2016 за № 1647/29777 (далі - Порядок №489), визначено, що за результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються за заявою зацікавленої особи (додаток 8) як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (додаток 9).

Відтак, розмір земельного податку встановлюється виключно на підставі нормативної грошової оцінки землі, яка повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витягу з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за законодавчо визначеною формою.

З матеріалів справи судом встановлено, що суми грошових зобов`язань, визначені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями розраховані Головним управлінням ДПС у Київській області наступним чином:

31056 Х 1% Х 1, 4007 га = 43 500, 14 грн., де:

310, 56 грн. - нормативна грошова оцінка одиниці площі земель по с. Велика Олександрівка, проведена в 2015 році;

1% - ставка податку згідно з рішенням Великоолександрівської сільської ради на 2019 рік;

1 4007 га - площа земельної ділянки.

Разом з тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять документальних даних, згідно яких, відповідач обраховував грошові зобов`язання, визначені оскаржуваними рішеннями.

Належного розрахунку оскаржуваних податкових повідомлень рішень відповідачем суду не надано.

Натомість, позивачем додано до позовної заяви витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 03.02.2020 №1319, з якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1 4007 кв.м. складає 2 932 306, 95 грн., тобто за 1 м.кв. складає 209, 35 грн., в той час, як відповідачем зроблено розрахунок податкових зобов`язань, виходячи з оцінки одиниці площі земельної ділянки - 310, 56 грн.

Таким чином, в ході судового розгляду відповідачем не доведено правильності визначення розміру податкових зобов`язань за спірними податковими повідомленнями-рішеннями з огляду на не підтвердження такого розміру витягами з технічної документації про розмір нормативної грошової оцінки відповідних земельних ділянок.

Окрім того, суд погоджується з доводами позивача відносно того, що відповідачем під час прийняття податкових повідомлень рішень про визначення грошового зобов`язання за 2017, 2018 та 2019 роки було порушено строки прийняття таких рішень, оскільки їх прийнято поза межами 1 липня поточного року, на який здійснювалось нарахування зобов`язання.

Також, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що 28.01.2020 податкові повідомлення-рішення №-1004-17 від 31.12.2019, №-1004-18 та №-1004 від 31.12.2019, були оскаржені в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, проте, матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем рішення за результатами розгляду таких скарг позивача.

Відповідно до пункту 2, 3, 4 Розділу VІІ Порядку №1617/28062 контролюючий орган зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом двадцяти календарних днів, що настають за днем отримання скарги платника податків, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник контролюючого органу (заступник керівника або інша уповноважена посадова особа) може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад двадцятиденний строк, визначений в пункті 2 цього розділу, але не більше шістдесяти календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного в пункті 2 цього розділу.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника контролюючого органу (заступника керівника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення двадцятиденного строку.

Отже, норма абзацу 3 пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України за методом правового регулювання є імперативною та виражає категоричне правило, а саме, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, то скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду від 18 лютого 2020 у справі №200/9042/19-а.

З огляду на вищепроцитовані норми, суд зазначає, що скарга позивача вважається задоволеною, а відтак податкові повідомлення - рішення є скасованими.

Проте, у зв`язку із тим, що відповідач не визнає скарги задоволеними, а рішення такими, що скасовані, а тому суд вважає, що єдиним та достатнім способом захисту порушеного права позивача є саме скасування податкових повідомлень - рішень в судовому порядку.

Вищенаведені обставини вказують на порушення відповідачем під час нарахування позивачу земельного податку принципу належного урядування як складової принципу верховенства права.

За приписами статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У частинах 1 та 2 статті 6 КАС України також встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів доброго врядування і належної адміністрації (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до якості закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі Рисовський проти України (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу належного урядування , зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип належного урядування , як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Суд також враховує, що Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 дійшов висновку про те, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв не на підставі, не у межах та не у спосіб, визначені чинним законодавством України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Керуючись статтями 2, 77, 159, 243-245, 263, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області №-1004-17 від 31.12.2019 року, №-1004-18 від 31.12.2019 року, № -1004 від 31.12.2019 року, №-1004 від 27.02.2020 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 740, 01 грн. (одна тисяча сімсот сорок гривень одна копійка) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (м. Київ, вул. Народного ополчення, 5, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа