Справа № 320/8069/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року м. Київ № 320/8069/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними, скасування постанов та про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) в особі представника адвоката Потупи Сергія Володимировича, який дії на підставі ордера серії КС № 636354 від 17.06.2021, звернувся до суду з позовом до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з урахуванням уточнення позовних вимог, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 (ВП № 52592083) та щодо винесення постанов про арешт коштів боржника від 30.03.2020 (ВП № 61398977), від 10.12.2020 (ВП № 61398977) та від 11.12.2020 (ВП № 61398977);

- скасувати постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 у розмірі 58 167, 24 грн. (ВП № 52592083) та постанови про арешт коштів боржника від 30.03.2020 (ВП № 61398977), від 10.12.2020 (ВП № 61398977) та від 11.12.2020 (ВП № 61398977), винесені головним державним виконавцем Білодід І.Ю.;

- зобов`язати відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звільнити з-під арешту все рухоме та нерухоме майно, у тому числі грошові кошти ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, одночасно з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу безпідставно винесено постанову про стягнення виконавчого збору, а також накладено арешт все рухоме та нерухоме майно, у тому числі грошові кошти. З урахуванням викладеного вважає, що постанови відповідача суперечать вимогам закону та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 11.08.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого судом установлено, що відповідач позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. На виконання вимог ухвали суду від 19.08.2021 відповідачем надано витребувані докази, а саме копії матеріалів виконавчих проваджень.

Відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що державним виконавцем в ході виконання вищевказаного виконавчого провадження ВП № 52592083 виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуто не було, у зв`язку з чим державним виконавцем постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження було виведено в окремі виконавчі провадження.

Крім того, з посиланням на частину восьму статті 27 Закону № 1404-VIII стверджував, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі, але в даному конкретному випадку, вищезазначене виконавче провадження не передавалося відповідачем до приватного виконавця Трохименка М.М., а виконавчий документ повертався стягувачу, який в свою чергу пред`явив виконавчий документ для виконання приватному виконавцю Трохименку М.М.

Під час розгляду справи судом установлено, що Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) змінено найменування юридичної особи на Переяславський відділ Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) без зміни адреси місцезнаходження та ідентифікаційного коду в ЄДРПОУ.

Згідно з вимогами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відтак, суд вважає за можливе замінити відповідача на правонаступника Переяславський відділ Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ().

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом Серії НОМЕР_1 .

Судом установлено, що на примусовому виконанні в Переяслав-Хмельницькому міськрайонному відділі Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий документ, виданий 18.07.2016 Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області у справі № 2-981/15 (373/2265/15-ц) про стягнення з позивача (далі також боржник) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі також стягував) заборгованості за кредитним договором № 014/4038/81/55865 від 25.05.2007 в розмірі 24 219, 48 доларів США, що складає станом на 15.07.2015 за курсом НБУ 530 648, 80 грн. та пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 47 369, 61 грн., а також судові витрати в розмірі 3654, 00 грн.

На адресу відповідача від стягувача 30.09.2016 надійшла заява про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом.

10.10.2016 державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП № 52592083 з примусового виконання виконавчого листа № 2-981/15, виданого Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області 18.07.2016. Пунктом у резолютивної частини постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 58 167, 24 грн.

10.10.2016 державним виконавцем постановою ВП № 52592083 накладено арешт а все виявлене рухоме та нерухоме майно позивача, заборонено здійснювати відчуження будь-якого виявленого майна, яке належить боржнику.

08.11.2018 державним виконавцем постановою ВП № 52592083 накладено арешт на майно, що належить боржнику, а саме на транспортний засіб DAEWOO LANOS 1498, д.н.з. НОМЕР_2 , а також постановою від 08.11.2018 вищевказаний транспортний засіб оголошено в розшук.

27.06.2019 державним виконавцем постановами ВП № 52592083 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках боржника та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить позивачу, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 581 672, 41 грн.

24.02.2020 від стягувача до відповідача надійшла заява про повернення виконавчого документа без виконання.

У подальшому, постановою державного виконавця від 26.02.2020 у ВП № 52592083 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа. Зазначено, що стягнення за виконавчим листом не проводилося.

З матеріалів справи слідує, що 26.02.2020 головним державним виконавцем Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Білодід І.Ю. (далі державний виконавець) винесено постанову ВП № 52592083 про стягнення виконавчого збору у розмірі 58 167, 24 грн.

На виконання постанови ВП № 52592083 від 26.02.2020 про стягнення виконавчого збору, державним виконавцем 27.02.2020 винесено постанову ВП № 61398977 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 58 167, 24 грн. Зобов`язано позивача (боржника у виконавчому провадженні) подати декларацію про доходи. Визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 69, 00 грн., про що 02.03.2020 державним виконавцем винесено постанову ВП № 61398977.

В подальшому, 30.03.2020 державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № 61398977 винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить позивачу.

Крім того, 10.12.2020, а також 11.12.2020 державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № 61398977 винесені постанови про арешт коштів боржника, якими накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить позивачу.

Не погоджуючись із вказаними постановами та діями щодо їх прийняття, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив з такого.

В силу вимог частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами першою та другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частини четверта статті 27 Закону № 1404-VІІІ) (редакція частини четвертої статті 27 Закону після 28.08.2018 у зв`язку з внесенням змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018). У постанові про відкриття виконавчого провадження від 10.10.2016 у ВП № 52592083 постановлено також стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 58167, 24 грн. без винесення окремої постанови, оскільки Закон № 1404-VІІІ у чинній на той час редакції не передбачає винесення окремої постанови про стягнення виконавчого збору.

Разом з тим, як зазначалося вище, державним виконавцем 26.02.2020 у ВП № 52592083 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа. Зазначено, що стягнення за виконавчим листом не проводилося.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини третьої статті 37 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Пунктами 1-3 частини першої статті 45 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі Інструкція № 512/5), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Судом установлено, що спірну постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 у розмірі 58 167, 24 грн. (ВП № 52592083) винесено у межах повноважень, у відповідності до вимог та у спосіб, визначений Законом № 1404-VІІІ.

За таких обставин суд дійшов висновку, що частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла лише до 28 серпня 2018 року, а після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Тому, оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом № 1404-VIII, а саме 26 лютого 2020 року, то в даному випадку підлягають застосуванню положення саме цього Закону, з урахуванням внесених змін.

Отож, після набуття чинності змінами до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Єдиною підставою нестягнення виконавчого збору є виконання рішення до відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи, що в порядку частини п`ятої статті 5 Закону № 1404-VIII за заявою стягувача виконавчий документ від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю передано не було, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, відповідач вчинив правомірні дії щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору, тому підстави визнання протиправними дій відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 (ВП № 52592083) і, як наслідок, дій по винесенню постанов про арешт коштів боржника від 30.03.2020 (ВП № 61398977), від 10.12.2020 (ВП № 61398977) та від 11.12.2020 (ВП № 61398977), суд не вбачає.

Водночас, враховуючи, що чинним законодавством України щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) спірна ситуація не врегульована, суд виходить з наступного.

Судом установлено, що 11.03.2020 стягувач направив вищевказаний виконавчий документ до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М., яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, постанову про арешт майна боржника та постанову про стягнення з боржника основної винагороди згідно з виконавчим листом № 2-981/15, виданого 18.07.2016 в розмірі 58 167, 24 грн.

22.06.2020 листом № 114/5-189431 АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив позивача про те, що колегіальним органом банку 18.06.2020 було прийнято рішення щодо врегулювання проблемної заборгованості та зазначено, що в разі погашення заборгованості за кредитним договором № 014/4038/81/55865 від 25.05.2007 в сумі 200 000, 00 грн. у строк до 31.07.2020, Банк надасть листа нотаріусу щодо зняття обтяження з майна, що виступає забезпеченням по кредиту. Крім того, після сплати вищезазначеної суми та отримання підтвердження від приватного виконавця по сплаті винагороди, Банком буде направлено заяву про завершення виконавчого провадження. Також Банк повідомив, що після виконання вищевказаних дій, Банком прийнято рішення про відступлення права вимоги за даним кредитним договором.

Позивач сплатив кошти в розмірі 199 263, 59 грн. 26.06.2020, призначення платежу: внесення коштів для погашення кредиту, тобто у строк до 31.07.2020 та виконав умови Банку щодо врегулювання проблемної заборгованості.

26.06.2020 року Банк листом за вих. № 114/5-18982 повідомив позивача, що у зв`язку з врегулюванням заборгованості по вищевказаному кредитному договору, припинено договір іпотеки б/н від 05.06.2007, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором.

16.07.2020 приватним виконавцем Трофименком М.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій також зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення у зв`язку з тим, що від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документа.

03.07.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинено обтяження та припинена іпотека на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачем 26.06.2020 сплачено приватному виконавцю Трофименку М.М. 20 000, 00 грн., що підтверджено копією квитанції TS200070.

Частиною першою статті 42 Закону № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми законів, суд дійшов висновку за наслідками примусового виконання судових рішень або рішень інших органів (посадових осіб) з боржника може бути стягнуто або виконавчий збір, або основна винагорода приватного виконавця, оскільки у випадку зворотного, з боржника буде стягнуто вказані кошти у подвійному розмірі.

Враховуючи викладене, постанову про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 (ВП № 52592083) слід визнати протиправною і скасувати.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанов про арешт коштів боржника від 30.03.2020 (ВП № 61398977), від 10.12.2020 (ВП № 61398977) та від 11.12.2020 (ВП № 61398977), суд зазначає, що такі вимоги підлягають задоволенню, оскільки судом скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020.

В силу частини п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII, з метою захисту прав та інтересів позивача, позовні вимоги про звільнення майна з під арешту, також підлягають задоволенню, але в частині зняття арешту з коштів боржника. Судом не встановлено, матеріалами справи не підтверджено, що в межах виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору відповідачем було накладено арешт на нерухоме та рухоме майно боржника, тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Як установлено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достовірних доказів можливості стягнення з позивача виконавчого збору з урахуванням сплати ним основної винагороди приватному виконавцю.

Натомість, позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог у зазначеній частині, а наведені ним доводи не були спростовані відповідачем.

У підсумку з урахування вищезазначеного у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2274, 00 відповідно до квитанції № 0.0..1 від 29.07.2021 та 908, 00 грн. згідно з квитанцією № 43873.

Суд, керуючись частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, присуджує позивачеві 1816, 00 грн. (вимога майнового характеру, частина вимог немайнового характеру) понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 26.02.2020 у розмірі 58 167, 24 грн. (ВП № 52592083) та постанови про арешт коштів боржника від 30.03.2020 (ВП № 61398977), від 10.12.2020 (ВП № 61398977) та від 11.12.2020 (ВП № 61398977).

Зобов`язати Переяславський відділ Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звільнити з-під арешту грошові кошти ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження ВП № 61398977.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1816, 00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 0 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Переяславського відділу Державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (; місцезнаходження: 08400, Київська обл., м. Переяслав, вул. Оболонна, буд. 2-В).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Шевченко А.В.