Справа № 160/2774/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року Справа № 160/2774/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача-2: Кшижевська К.О. Прокоф`єв Є.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОТ» до Відповідача-1 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, до Відповідача-2 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 29.01.2021р., -

ВСТАНОВИВ:

19.02.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) Товариство з обмеженою відповідальністю «ШОТ» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої позовної заяви, яка надійшла на усунення недоліків позову засобами поштового зв`язку 30.03.2021р., просить:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення видані відповідачем на підставі акту перевірки №59728/04-36-07-22/43298032 від 06.01.2021р., а саме: № форми «Р» від 29.01.2021р.; № форми «В4» від 29.01.2021р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наведені вище оспорювані податкові повідомлення-рішення були прийняті на підставі проведеної документальної позапланової виїзної перевірки позивача щодо дотримання ним податкового законодавства при декларуванні у жовтні 2020р. від`ємного значення з податку на додану вартість за результатами якої був складений акт перевірки від 06.01.2021р. за висновками якого було встановлено завищення позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість через те, що за даними інформаційних баз ДПС перевіряючими не було встановлено достатньої кількості наявних працівників та основних фондів (майна) у контрагентів позивача, а саме: у ТОВ «ВИЛКОСТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ», ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СІСТЕМГАЗТРЕЙДІНГ», ТОВ «ЕЛЕВАНТ ІНВЕСТ КОМПАНІ», ТОВ «ЕВІДЕНС ТРЕЙД», ТОВ «ІНВЕСТ ПЕТРОЛ», ТОВ «РЕГІОН ХОЛ», що може свідчити про факти відсутності реального вчинення господарських операцій з цими контрагентами, а також через не реєстрацію позивачем податкових накладних у ЄРПН за щоденними підсумками операцій, а реєстрацію лише зведених податкових накладних, що, на думку перевіряючих, є порушенням граничних строків реєстрації у ЄРПН податкових накладних позивачем. Позивач не погоджується з вищенаведеними висновками, які стали підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, вважає, що такі висновки є передчасними, винесеними без повного та всебічного дослідження усіх обставин, зроблені на підставі довільного тлумачення податкового законодавства без наведення аргументованих доказів про порушення з боку саме позивача податкового законодавства та наявності, в межах ст.62 Конституції України, вини позивача, а наведені у акті висновки ґрунтуються на припущеннях посадових осіб контролюючого органу, які спростовуються наданими до перевірки первинними бухгалтерськими документами та підтверджують реальність господарських операцій позивача із вказаними контрагентами, зокрема, договори оренди АЗС, договори зберігання, договори про перевезення вантажів, договори поставки нафтопродуктів, акти приймання передачі виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів, платіжні доручення (які підтверджують розрахунки), сертифікати відповідності, податкові декларації, тощо, крім того, зазначає, що поставка та транспортування нафтопродуктів відбувалася на умовах ЕХW - із резервуарів ТОВ «НАФТАСІТІ» самим позивачем, тобто із місць зберігання до місць реалізації на підставі укладеного договору про перевезення вантажів між позивачем на ТОВ «ТД «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС», що виключає необхідність наявності трудових ресурсів у контрагентів позивача з метою поставки цієї продукції та спростовує висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій із вказаними вище контрагентами позивача і встановлення порушення саме позивачем вимог податкового законодавства. Щодо не реєстрації позивачем податкових накладних у ЄРПН за щоденними підсумками операцій, а реєстрації лише зведених податкових накладних, позивач вказує на те, що постачання товару (ПММ) має безперервний та ритмічний характер, а відтак, така поставка підпадає під визначення ритмічної згідно до абз.6 п.201.4 ст.201 ПК України, у зв`язку із чим позивач скористався своїм правом на складання та реєстрацію саме зведеної податкової накладної на здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна. Також позивач у позові на обґрунтування своєї правової позиції посилається і на численні рішення Верховного Суду України, Верховного Суду та рішення Європейського суду з прав людини. У відповіді на відзив представник позивача посилається на ті ж самі обставини та доводи, що і у позові.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмовому відзиві на позов, поданому 24.04.2021р., та у повторному (уточненому) відзиві, поданому до суду 28.05.2021р., просив у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві відмовити посилаючись на те, що висновки акту перевірки від 06.01.2021р. є обґрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, а тому вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню. Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «СІСТЕМГАЗТЕЙДІНГ», ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ» та ТОВ «ВИЛКОСТ» представник відповідача-2 вказує на те, що взаємовідносини із вказаними контрагентами відбулися без укладення договорів купівлі-продажу, що не дозволяє стверджувати про наявність постійних зв`язків, а згідно інформаційних баз ДПС було встановлено відсутність у вказаних контрагентів (покупців) власних або орендованих автотранспортних засобів, незначна кількість працівників, однак декларування даними підприємствами придбання значної кількості ПММ у позивача, що ставить під сумнів саму можливість фізичного отримання таких об`ємів ПММ про що в акті перевірки детально описано та наведено кількість автотранспортних засобів, необхідних для отримання задекларованих об`ємів ПММ. Зазначене, на думку посадових осіб контролюючого органу, свідчить, що метою їх функціонування є створення виключно документообігу по господарським операціям, які фактично не були здійснені, а спрямовані на отримання податкової вигоди шляхом мінімізації сплати податкових зобов`язань іншими підприємствами. Окрім того, представник відповідача-2 на підтвердження наявності у контрагентів позивача не значної кількості працюючих осіб надав Звіти контрагентів про сплату єдиних соціальних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за спірний період. Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Елевант Інвест Компані», ТОВ «Евіденс Трейд», ТОВ «Інвест Петрол» та ТОВ «Регіон Хол», відповідач-2 зазначає, що до перевірки були надані акти прийому-передачі ПММ ТОВ «Нафтасіті» на зберігання та повернення цих ПММ зі зберігання, також були надані акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно яких ТОВ «ТД «Кременчукнафтопродуктсервіс» здійснювало перевезення ПММ зі складів «Нафтасіті» на орендовані позивачем АЗС через які здійснювалася їх реалізація кінцевим споживачам. Однак, згідно бази даних ДПС встановлено, що вказані контрагенти позивача (покупці ПММ) купували велику кількість ПММ, проте, вказані підприємства мали у своєму штаті не значну кількість працівників, лише один вантажний автомобіль (ТОВ «Елевант Інвест Компані), оренда транспортних засобів відсутня, що ставить під сумнів саму можливість фізичного отримання таких об`ємів ПММ. За викладеного, Відповідач-2 вважає, що у ланцюгу походження ПММ між позивачем та його постачальниками відбулося лише документальне оформлення операції з придбання ПММ, із складанням необхідних первинних документів, які відповідають нормам законодавства щодо їх оформлення, тобто, єдиною метою документального оформлення цих операцій є не настання реальних економічних вигод, а лише мінімізація податкових зобов`язань інших суб`єктів господарювання. Стосовно порушення позивачем термінів реєстрації податкових накладних у ЄРПН за щоденними підсумками операцій, то Відповідач-2 вказує на те, що операція платника ПДВ з постачання товарів/послуг за готівкові кошти кінцевому споживачеві ( не зареєстрованому як платник ПДВ), розрахунки за які проводяться через касу/РРО або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника), зокрема, реалізація товарів у мережах магазинів роздрібної торгівлі такому кінцевому споживачеві, не може розцінюватися як постачання товарів, що має безперервний або ритмічний характер, а отже, за вказаними операціями платник ПДВ постачальник товарів, зобов`язаний скласти податкову накладну за щоденними підсумками операцій, як це передбачено нормами пункту 201.1 ст.201 ПК України, про що також зазначено і у індивідуальній податковій консультації «Про порядок складання зведених податкових накладних від 12.06.2017р. №584/6/99-99-15-03-02-15/ІПК.

Відповідач-1 (Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) свого представника для участі у судовому засіданні у даній справі не направив, причини не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 23.07.2021р. та 26.07.2021р., що підтверджується наявним в матеріалах справи електронним повідомленням та довідкою, складеною у відповідності до вимог ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.100-101 том 21).

У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки за умови, якщо такий учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Також відповідачем-1 у встановлений ухвалою суду від 05.04.2021р. строк відзиву на позов у відповідності до вимог ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України суду надано не було.

Згідно до ч. 6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, належне повідомлення відповідача-1 про дату, час та місце судового розгляду справи, не повідомлення останнім про причини неявки, не надання без поважної причини відповідачем-1 відзиву на позов, строки вирішення спору, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача-1 за наявними у справі матеріалами з урахуванням вимог ч.6 ст.162, п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 05.04.2021р. було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.05.2021р. (а.с.188 том 20).

У подальшому, у підготовчому засіданні 05.07.2021р. було закрито підготовче провадження у даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 01.09.2021р. у відповідності до вимог ст.180-183 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом ухвали суду від 05.07.2021р. (а.с.89 том 21).

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, а представник відповідача-2, в свою чергу, проти даного позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

У ході судового розгляду даної справи судом встановлені наступні обставини у цій справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ШОТ» 21.10.2019р. зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, будинок 6, перебуває на обліку як платник податків та обов`язкових платежів до бюджету в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, що підтверджується копією Виписки з ЄДРПОУ від 09.11.2020р., а також інформацією, наведеною в акті перевірки від 06.01.2021р., яка не оспорюється сторонами у наведеній частині (а.с.15, 38 том 1).

У період з 15.12.2020р. по 28.12.2020р. посадовими особами контролюючого органу на підставі наказу №3290-п від 15.12.2020р., направлень від 15.12.2020р. була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2020р. від`ємного значення з податку на додану вартість, яке визначено з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах за результатами якої був складений акт за №59728/04-36-07-22/43298032 від 06.01.2021р. за висновками якого було встановлено порушення позивачем, зокрема, п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК України ( оформлення нереальних господарських операцій з контрагентами ТОВ «ВИЛКОСТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ», ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СІСТЕМГАЗТРЕЙДІНГ», ТОВ «ЕЛЕВАНТ ІНВЕСТ КОМПАНІ», ТОВ «ЕВІДЕНС ТРЕЙД», ТОВ «ІНВЕСТ ПЕТРОЛ», ТОВ «РЕГІОН ХОЛ» у ланцюгу постачання/придбання ПММ), що призвело до завищення ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету за серпень 2020р. на суму 872136 грн., за вересень 2020р. на суму 1 710 178 грн., за жовтень 2020р. на суму 1059447 грн.; завищення від`ємного значення податку на додану вартість, що включається до складу наступного податкового періоду за серпень 2020р. 1467026 грн., що підтверджується змістом копії наведеного акту перевірки, наявного у справі (а.с.38-123 том 1).

На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 29.01.2021р. були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № форми «В4» за яким позивачеві зменшено суму від`ємного значення по податку на додану вартість по податковій декларації з ПДВ за жовтень 2020р. від 20.11.2020р.) на суму 1467026 грн., що підтверджується копією наведеного рішення та розрахунком до нього (а.с.13-14 том 1);

- № форми «Р» за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 4552001,25 грн., у тому числі за податковими зобов`язаннями 3641761 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 910440,25 грн., що підтверджується копією наведеного рішення та розрахунком до нього (а.с.12 том 1).

Вказані податкові повідомлення-рішення є предметом спору у даній адміністративній справі.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, виходячи з наступного.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, придбання товарів та послуг з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, правильності обчислення податкового кредиту, наявності первинних документів, в тому числі податкових накладних, виданих особою, зареєстрованою платником податку на додану вартість, платник податку на додану вартість має право на податковий кредит.

Податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.

У відповідності до вимог п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Підпунктом «б» п.200.4 ст.200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті така сума або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Також і за приписами п.201.10 ст.201 наведеного вище Кодексу, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, з аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Також, за вищезгаданими нормами передбачено, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, витрат і доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарський операцій, зокрема і реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних продавцем товарів та послуг, що дає право покупцю на віднесення вказаних сум до податкового кредиту.

Разом з тим, ні актом перевірки, ні із наданих учасниками справи документів судом не встановлено, а відповідачем-2 не доведено відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах позивача з його контрагентами (ТОВ «ВИЛКОСТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ», ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СІСТЕМГАЗТРЕЙДІНГ», ТОВ «ЕЛЕВАНТ ІНВЕСТ КОМПАНІ», ТОВ «ЕВІДЕНС ТРЕЙД», ТОВ «ІНВЕСТ ПЕТРОЛ», ТОВ «РЕГІОН ХОЛ») у спірний період за наведеними у акті перевірки господарськими операціями.

Навпаки, факт складання податкових накладних та реєстрації їх у ЄРПН продавцем товару (послуг) контрагентами позивача як продавцями, а також і позивачем як продавцем товару (ПММ) - та надання їх позивачеві як покупцеві такого товару (послуг) (у тому числі надання позивачем їх як продавцем товару своїм покупцям) підтверджується і змістом акту перевірки від 06.01.2021р. у якому зазначено, що перевіркою зафіксовано факт реєстрації податкових накладних у ЄРПН, які, у тому числі і були зареєстровані контролюючим органом у встановленому законодавством порядку шляхом направлення на адресу позивача Квитанцій №1 та №2 про таку реєстрацію (а.с.38-123 том 1).

Також такі копії податкових накладних та копії вищенаведених Квитанцій №1 та №2 були досліджені судом, містять відмітку контролюючого органу «зареєстровано в ЄРПН» та наявні в матеріалах справи (а.с.144-145,160-161, 166-167,176-177, 184-185,190-191,196-197, 202-203, 209-211 том 1, а.с.73-98 том 3, а.с.56-216 том 4, а.с.1-158 том 5, а.с.93-123 том 15, а.с.29-183 том 16, а.с.1-55 том 17).

Формування та подання позивачем податкових декларацій з ПДВ, у яких були відображені всі його операції з податку на додану вартість, що стосуються як придбання, так і реалізації ПММ, за відповідний період, підтверджується копіями відповідних податкових декларацій та уточнюючих розрахунків до них з додатками, які були зареєстровані контролюючим органом у встановленому законодавством порядку без зауважень, копії яких наявні і у матеріалах справи (а.с.211-243 том 1, а.с.124-182 том 15, а.с.1-28 том 16).

Таким чином, вищенаведені встановлені судом обставини щодо отримання позивачем від своїх контрагентів (продавців товару та послуг) податкових накладних, які були зареєстровані контролюючим органом у Єдиному реєстрі податкових накладних, у тому числі і складання та надання податкових накладних позивачем як продавцем товару (ПММ) є обов`язковими підставами для включення їх до податкового кредиту з податку на додану вартість позивачем, протягом звітного періоду, а відповідно, і наявності права у позивача на формування від`ємного значення згідно до вимог ст.ст.198, 200, 201 ПК України.

Між тим, як вбачається зі змісту вищенаведеного акту перевірки від 06.01.2021р., незважаючи на наявність у позивача податкових накладних, виписаних вищенаведеними продавцями товару (послуг), зареєстрованих у ЄРПН такими продавцями, у тому числі і виписаних податкових накладних позивачем як продавцем товару та надання їх своїм контрагентам-покупцям ПММ, посадовими особами відповідачів-1,2 зроблено висновок про те, що позивачем було здійснено лише документальне оформлення, а не реальне здійснення господарських операцій з придбання ( у тому числі і продажу позивачем через орендовані АЗС) ПММ, тобто визначення податкового кредиту у податковій звітності позивача відбулося за рахунок не підтвердження реальності здійснення операцій з придбання ПММ, що призвело до завищення податкового кредиту, а, відповідно, і формування від`ємного значення в порушення вимог ст.ст.198, 200 ПК України (а.с.93-94 том 1).

При цьому, зі змісту вищенаведеного акту перевірки від 06.01.2021р. вбачається, що підставами для таких висновків стала податкова інформація, яка міститься у інформаційних базах даних ДПС, яка стосується контрагентів позивача щодо, як придбання позивачем, так і реалізації ПММ по взаємовідносинах позивача з ТОВ «ВИЛКОСТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ», ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СІСТЕМГАЗТРЕЙДІНГ», ТОВ «ЕЛЕВАНТ ІНВЕСТ КОМПАНІ», ТОВ «ЕВІДЕНС ТРЕЙД», ТОВ «ІНВЕСТ ПЕТРОЛ», ТОВ «РЕГІОН ХОЛ», зокрема, перевіркою бази даних ДПС було встановлено відсутність у контрагентів позивача власних та орендованих транспортних засобів, для заправки їх ПММ; незначну кількість працівників у штаті підприємств ( згідно звітів щодо сплати єдиного соціального внеску за спірний період), що, на думку перевіряючих, ставить під сумнів саму можливість фізичного отримання таких об`ємів ПММ вищевказаними контрагентами позивача (а.с.38-123 том 1).

Разом з тим, із досліджених судом наданих учасниками справи документів та обставин у справі щодо реальності/нереальності господарських операцій, здійснених позивачем та його вищенаведеними контрагентами у спірний період у сукупності із нормами чинного податкового законодавства, судом було встановлено, що наведені вище висновки посадових осіб контролюючого органу не відповідають дійсності та спростовуються наданими позивачем копіями первинних бухгалтерських документів, які оформлені у відповідності до вимог ст.ст.1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (що не заперечується у акті перевірки), у тому числі підтверджують зміни у власному капіталі, рух активів позивача по сплаті за придбаний товар, а також і проведення розрахунків з продажу ПММ, що підтверджено наданими та дослідженими судом копіями платіжних доручень та реєстрів чеків по готівковому розрахунку з контрагентами позивача (а.с.16-37 том 1, а.с.139-217 том 5, а.с.1-208 том 6, а.с.1-220 том 7, а.с.1-228 том 8, а.с.1-210 том 9, а.с.1-205 том 10, а.с.1-210 том 11, а.с.1-209 том 12, а.с.1-203 том 13, а.с.1-214 том 14, а.с.1-92 том 15, а.с.1-233 том 18, а.с.1-207 том 19).

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів ТОВ «ШОТ» здійснює свою господарську діяльність за такими видами економічної діяльності, як, зокрема, роздрібна торгівля пальним, здійснює реалізацію паливно-мастильних матеріалів (ПММ, бензин, дизельне паливо) на АЗС, які перебувають у позивача в оренді згідно договорів оренди, актів приймання-передачі майна в оренду за ними, має у штаті 205 працівників, що підтверджується відповідними відомостями із ЄДРПОУ, копіями договорів оренди АЗС, актами приймання-передачі майна в оренду, штатним розписом позивача, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.58-111, 143-144 том 17).

З метою реалізації пального із орендованих АЗС, позивачем було придбано пальне у його контрагентів (ТОВ «ІНВЕСТ ПЕТРОЛ», ТОВ «РЕГІОН ХОЛ», ТОВ «ЕВІДЕНС ТРЕЙД», ТОВ «ЕЛЕВАНТ ІНВЕСТ КОМПАНІ»)із резервуарів зберігання, які розташовані у ТОВ «Нафтасіті» згідно наступних договорів поставки нафтопродуктів, а саме:

- договір поставки нафтопродуктів №ІП20-0027 від 01.03.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ІП20-0064 від 01.04.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів №РХ09-0019 від 02.09.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів №РХ09-0015 від 01.09.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ЕТ-0016 від 01.08.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ЕТ06-0019 від 01.06.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ЕІ09-0013 від 01.09.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ЕІ07-0018 від 01.07.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів №ЕІ07-0017 від 01.07.2020р.;

- договір поставки нафтопродуктів № ЕІ20-0001 від 01.05.2020р. (а.с. 137-209 том 1).

За приписами п.4.2 всіх вищенаведених договорів було встановлено, що товар(ПММ, бензин) покупцю (позивачеві) поставляється партіями на умовах ЕХW: резервуари ТОВ «НАФТАСІТІ» та інших нафтобаз, згідно «Інкотермс 2010».

На виконання вищенаведених договорів, між позивачем та ТОВ «ТД «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТСЕРВІС» був укладений договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №103 від 06.02.2020р. за якими відбулося постачання ПММ із резервуарів ТОВ «НАФТАСІТІ» на АЗС позивача, що було підтверджено актами здачі-прийомки виконаних робіт, податковими накладними, зареєстрованими у ЄРПН (а.с.30-72 том 4).

Фактичне реальне здійснення господарських операцій з придбання нафтопродуктів за наведеними вище договорами поставки нафтопродуктів підтверджується також і копіями актів приймання-передачі нафтопродуктів, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів, видатковими і податковими накладними, копіями платіжних доручень про сплату за отримані ПММ, де у складі вартості ПММ, позивачем, у тому числі сплачено і відповідні суми ПДВ 20%, та іншими документами, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.17-37 том 1, а.с.1-215 том 2, а.с.1-226 том 3, а.с.1-64 том 4).

Окрім того, у вказаний період з орендованих АЗС позивачем було здійснено реалізацію ПММ (бензину та дизпалива) шляхом заправлення позивачем автомобілів за готівкові кошти та видання відповідних чеків на таке придбання ПММ контрагентам позивача ТОВ «АВЕСНАФТ», ТОВ «СІСТЕМГАЗТРЕЙДІНГ», ТОВ «ВИЛКОСТ», ТОВ «СПЕЦОІЛТОРГ», де, у даному випадку, позивач виступав як продавець ПММ, враховуючи ритмічних характер таких операцій та на виконання положень п.201.1, п.201.4 ст.201 ПК України, на вимогу покупців, яка оформлена відповідними листами, позивачем були виписані зведені податкові накладні, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку та прийняті контролюючим органом без зауважень, що не заперечувалося і представником відповідача-2 у ході судового розгляду даної справи.

Фактичне реальне здійснення господарських операцій з реалізації ПММ вищевказаним контрагентам підтверджується копіями реєстрів чеків по кожному контрагенту, копіями податкових накладних, змістом податкових декларації з ПДВ з додатками та уточнюючими розрахунками до них наявними в матеріалах справі та які також були і досліджені посадовими особами контролюючого органу у ході проведення позапланової виїзної перевірки позивача згідно змісту акту перевірки від 06.01.2021р. (а.с.38-123 том 1).

Аналіз зазначених вище досліджених судом документів спростовують висновки посадових осіб контролюючого органу, викладені у акті перевірки від 06.01.2021р., щодо неможливості підтвердити реальність господарської операції із вищевказаними контрагентами, у тому числі і щодо руху активів позивача (сплати позивачем суми ПДВ в складі оплати вартості придбаних товару та послуг), що є обов`язковою умовою (не правом платника податку, а обов`язком) для віднесення позивачем сум такого податку до податкового кредиту та формування від`ємного значення згідно до вимог вищенаведеного податкового законодавства.

При цьому, роблячи у акті перевірки висновок про те, що позивачем було здійснено документальне оформлення нереальних господарських операцій по постачанню товару (ПММ) та реалізацію ПММ з підстав того, що вказані вище контрагенти позивача мали незначну кількість працівників згідно звітів по єдиному соціальному внеску, не мали у власності чи в оренді транспортних засобів необхідної кількості для заправки такими об`ємами ПММ, посадовими особами контролюючого органу безпідставно не було враховано, що позивач не наділений обов`язком при укладенні договорів поставки нафтопродуктів перевіряти наявність у штаті контрагентів позивача працівників відповідного фаху та відповідної кількості з метою постачання йому ПММ, не наділений і повноваженнями установлювати та перевіряти наявності у таких контрагентів транспортних засобів у кількості, необхідній для заправки ПММ у таких об`ємах, при цьому, позивач і не наділений правом відмовити контрагентам позивача у заправці автотранспортних засобів за готівкові кошти на відповідних АЗС, навпаки, такі повноваження покладені на контролюючі органи та у разі виявлення таких фактів чи будь-яких сумнівів, контролюючий орган наділений повноваженнями ініціювати зупинення таких сумнівних господарських операцій шляхом зупинення реєстрації у ЄРПН таких податкових накладних, ініціювання проведення позапланових перевірок таких контрагентів, зустрічних звірок у відповідності до функцій та повноважень контролюючого органу, встановлених нормами Податкового Кодексу України.

Доказів на вжиття контролюючим органом вжиття вищенаведених заходів у межах його повноважень суду надано не було.

Окрім того, слід зазначити, що лише одні сумніви посадових осіб контролюючого органу, які обґрунтовані тільки відомостями, які містяться у інформаційній базі даних ДПС, без проведення позапланових перевірок та зустрічних звірок таких контрагентів згідно до вимог податкового законодавства, не можуть служити достатніми підставами для покладення на позивача юридичної відповідальності у вигляді донарахування грошових зобов`язань з ПДВ та зменшення сум від`ємного значення за оспорюваними податковими-рішеннями виходячи з того, що покладення такої відповідальності за те, що контрагенти позивача мали не значну кількість працівників у своєму штаті, не мали автотранспортних засобів у власності чи в оренді, а тому є сумніви у фізичній можливості заправки автомобілів у таких об`ємах суперечить вимогам ст.61 Конституції України, так як за наведеною нормою юридична відповідальність носить індивідуальний характер.

При цьому, судом враховується і те, що відвантаження ПММ відбувалося шляхом відвантаження ПММ із складів зберігання (нафтобази) та перевезення здійснювалося позивачем орендованими автотранспортними засобами, що підтверджено вищенаведеними документами та не оспорюється відповідачем-2, проте, зазначені обставини не були враховані посадовими особами контролюючого органу відповідачів-1,2 у ході проведення перевірки безпідставно, отже, наведене свідчить про те, що обставини наявності чи відсутності у контрагентів позивача не значної кількості працівників ніяк не вплинуло на поставку нафтопродуктів позивачеві вказаними вище контрагентами за наведеними договорами поставки нафтопродуктів.

Окрім того, посадовими особами контролюючого органу при проведенні перевірки було проігноровано та не надано оцінки і тому факту, що позивачем були надані до перевірки товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів, перевезення ПММ для позивача на підставі договору перевезення вантажів ТОВ «ТД «Кременчукнафтопродуктсервіс» безпідставно.

Чому посадові особи контролюючого органу проігнорували вказані обставини та не врахували при проведенні перевірки, представник відповідача-2 пояснити суду не зміг.

Також і на вимогу суду, надати суду копії документів, які були покладені в основу акту перевірки від 06.01.2021р. на які посилаються у вказаному акті податкові інспектори з метою перевірки викладених у них даних, не зміг, про причини не надання таких документів ( відомостей з інформаційних баз ДПС) пояснити відмовився.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що зібрана із бази даних ДПС, відображена у акті перевірки від 06.01.2021р. податкова інформація, без дослідження первинних бухгалтерських документів, оформлених підприємствами контрагентами позивача, не може слугувати беззаперечними доказами нереальності господарських операцій між суб`єктами господарювання з урахуванням того, що представник відповідача-2 фактично відмовився надати таку інформацію суду, що суперечить вимогам ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки саме відповідач-2, як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність прийняття свого рішення із наданням суду відповідних доказів для їх перевірки судом з урахуванням вимог ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, висновки посадових осіб контролюючого органу про безпідставність віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинах позивача із вищенаведеними контрагентами за спірний наведений у акті перевірки період є необґрунтованими, такими, що суперечать нормам податкового законодавства, оскільки зроблені на припущеннях, що не передбачено нормами податкового законодавства, спростовуються вище дослідженими первинними бухгалтерськими документами та при їх дослідженні судом не встановлено їх юридичної дефектності, а відповідачем така дефектність не доведена належними доказами виходячи з вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, аналіз вищенаведених документів та алгоритм дій позивача свідчить про те, що позивач діяв у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства, а саме: після отримання товару (ПММ) та послуг від контрагентів позивача продавців товару та послуг податкових накладних, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку, що давало позивачеві як покупцю товару (послуг) право (обов`язок) на віднесення вказаних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у своїй податковій звітності, з урахуванням того, що порушення вимог законодавства при їх складанні під час проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу не було встановлено, про що в акті не зазначено, а тому за викладених обставин та досліджених судом первинних бухгалтерських документів, які фіксують реальність здійснення господарських операцій, суд приходить до висновку про відсутність порушення саме позивачем як покупцем товару (ПММ) вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.п. «б» п.200.4 ст.200, п.201.10. ст.201 ПК України, виходячи із того, що за вищевказаними операціями відбулися зміни у капіталі позивача (отриманий та реалізований товар - ПММ), відбувся рух активів позивача по сплаті за придбані позивачем товар та послуги на користь вищенаведених контрагентів позивача, де у складі вартості придбаних послуг позивачем були і сплачені відповідні суми ПДВ, що підтверджено копіями платіжних доручень з відмітками банку та не спростовано відповідачем-2 жодними належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

А виходячи з того, що зміна власного капіталу та рух активів платника податків (позивача) фактично відбувся, що не спростовано відповідачами-1,2 жодними доказами, позивач придбав товар (ПММ) та прийняв його за видатковими накладними та актами прийомки-здавання (копії таких документів досліджувалися вище), що підтверджено первинними бухгалтерськими документами, висновки посадових осіб контролюючого органу щодо безпідставного оформлення господарських операцій позивачем по нереальних господарських операціях із вищенаведеними контрагентами, викладені в акті перевірки від 06.01.2021р. є лише припущеннями таких посадових осіб та спростовуються оформленими у встановленому законодавством порядку первинними бухгалтерськими документами, які відповідають вимогам ст.ст.1,2,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, представником відповідача-2 (контролюючого органу) у ході судового розгляду справи не доведено жодними належними, достовірними та допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, не спростовані докази, які надані позивачем з урахуванням обставин встановлених судом у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами, тому відхиляються судом аргументи представника відповідача-2 про те, що контрагенти позивача мали у штаті незначну кількість працівників, не мали у власності чи в оренді транспортних засобів для заправлення їх такими об`ємами пального, що свідчить про фізичну відсутність можливості отримання таких об`ємів ПММ та вказані сумніви були підставами для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, оскільки вказані наведені контролюючим органом сумніви та обставини не можуть бути підставами для позбавлення саме позивача, як кінцевого покупця такого товару (у тому числі реалізації ПММ у подальшому іншим контрагентам), права на формування податкового кредиту за умови наявності у позивача всіх необхідних первинних бухгалтерських документів, які підтверджують реальність господарської операції у відповідності до норм ст.ст. 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ст.44 ПК України та виходячи із того, що юридична відповідальність носить індивідуальний характер за ст. 61 Конституції України, а, відповідно, позивач як кінцевий споживач придбаних товарів (послуг) не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

Також не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом посилання представника відповідача-2 на те, що факти наявності у контрагентів позивача незначної кількості працівників у штаті, що підтверджено Звітами про сплаті єдиного соціального внеску за спірний період, оскільки зазначені Звіти не можуть бути належними доказами порушення саме позивачем вимог податкового законодавства у сфері формування податку на додану вартість, стосуються лише питання сплати єдиного соціального внеску контрагентами позивача та ніяким чином не впливають на формування саме позивачем податку на додану вартість та від`ємного значення, таких норм матеріального права представником відповідача-2 не наведено, а судом не встановлено.

Окрім того, контролюючим органом не надано суду і жодних доказів того, яким саме чином податкова інформація бази даних ДПС про відсутність у контрагентів позивача основних засобів (майна) транспортних засобів, впливає на формування саме позивачем податку на додану вартість в порушення вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є безпідставними і доводи відповідача-2 про те, що висновки акту перевірки контролюючого органу ґрунтуються на підставі аналізу інформаційних баз даних ДПС, оскільки податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах контролюючого органу відносно контрагентів позивача (суб`єктів господарювання) по ланцюгах постачання послуг, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами носить виключно інформаційний характер та може бути лише підставою для ініціювання перевірок або зустрічних звірок суб`єктів господарювання та не є безумовними доказами нереальності господарських операцій без дослідження первинних бухгалтерських документів суб`єкта господарювання, що також передбачено і нормами податкового законодавства.

Посилання відповідача-2 на відсутність у контрагентів позивача достатньої кількості працівників у штаті та основних фондів для ведення господарської діяльності, у тому числі і по взаємовідносинах за вищенаведеними договорами поставки, а також і сумніви посадових осіб контролюючого органу з приводу відсутності можливості продажу товару (ПММ) своїм контрагентів через відсутність у них (контрагентів) в оренді чи власності транспортних засобів, не може вважатися достатньою підставою для визнання господарських операцій між позивачем та його вищенаведеними контрагентами нереальними, оскільки при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні досліджуватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції (по ланцюгу постачання), на підставі якої сформовані дані податкового обліку, що передбачено нормами податкового законодавства України і жодними нормами не передбачено відповідальності платника податків, який не був учасником такої господарської операції за наведеними вище договорами.

Вищенаведеної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїх постановах від 16.01.2018р. у справі №820/4648/13-а, від 29.03.2019р. у справі №808/3412/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, судом не досліджуються питання щодо не складання позивачем податкових накладних та не реєстрації їх у ЄРПН за щоденними підсумками операцій з постачання товарів/послуг за готівкові кошти кінцевому споживачу (не зареєстрованому як платник ПДВ), розрахунки за які проводяться через касу/РРО, що має безперервний та ритмічний характер, оскільки як встановлено у ході судового розгляду справи, а також і підтверджено представником відповідача-2, зазначені обставини не були підставами для нарахування позивачеві грошових зобов`язань за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Як вказав представник відповідача-2 у судовому засіданні фактично підставами для донарахування позивачеві грошових зобов`язань з ПДВ та зменшення від`ємного значення відбулося лише за висновками акту перевірки від 06.01.2021р., що стосувалися встановлення нереальності вищенаведених господарських операцій.

А відповідно, виходячи із встановлених наведених обставин, суд приходить до висновку, що викладені у акті перевірки від 06.01.2021р. посилання на не складання позивачем податкових накладних та не реєстрації їх у ЄРПН за щоденними підсумками операцій (з урахуванням поданих та зареєстрованих у ЄРПН зведених податкових накладних) не вплинули на права та інтереси позивача, оскільки не були обрані підставами для нарахування грошових зобов`язань за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями, а тому ці обставини не підлягають дослідженню судом виходячи з вимог ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що судом враховується і те, що позивач не може нести відповідальності за недотримання вимог податкового законодавства контрагентом позивача, оскільки юридична відповідальність носить індивідуальних характер згідно ст. 61 Конституції України.

Окрім того, і відповідно до норм Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків.

Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України у його постановах від 13.01.2009р., у постанові від 01.06.2010р., а також і у постановах від 26.12.2006р. №21-262, від 06.09.2008р., від 09.09.2008р. № 21-500во08, від 11.10.2006р. №21-593во06, від 31.01.2011р. №21-47а10.

Також неодноразово зазначалася вказана правова позиція і у Інформаційних листах Вищого адміністративного Суду України від 20.07.2010р. №1112/11/13-10, від 02.06.2011р. № 742/11/13-11 стосовно того, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку та при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Таким чином, доводи відповідача-2 про те, що контролюючий орган при проведенні перевірки не може встановити повного ланцюгу постачання того чи іншого товару аж до виробників (обрив (розрив) ланцюга), не може бути покладено в основу притягнення до відповідальності саме позивача як кінцевого споживача товарів, робіт та послуг за умови дотримання покупцем товару, робіт та послуг вимог податкового законодавства, зокрема, отримання податкової накладної та проведення оплати за придбаний товар, де у складі вартості товару позивачем сплачено було у суму податку на додану вартість (а.с.16-37 том 1, а.с.139-217 том 5, а.с.1-208 том 6, а.с.1-220 том 7, а.с.1-228 том 8, а.с.1-210 том 9, а.с.1-205 том 10, а.с.1-210 том 11, а.с.1-209 том 12, а.с.1-203 том 13, а.с.1-214 том 14, а.с.1-92 том 15, а.с.1-233 том 18, а.с.1-207 том 19).

Отже, за умови сплати податку на додану вартість позивачем як покупцем у складі вартості товару (послуг) на нього не може бути покладено тягар відповідальності по сплаті такого податку вдруге, ще й за порушення податкового законодавства продавцем товару (послуг).

Також відповідачем не було надано жодних доказів і на підтвердження того, яким чином дії третіх осіб ( контрагентів позивача) можуть впливати на дані податкового обліку позивача, а також і не наведено жодних підстав на підтвердження того, що позивач, як платник податків, діяв без належної обачності і обережності та позивачу було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти та/або контрагенти його контрагентів, аж до виробників продукції.

При цьому, слід зазначити, що висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях посадових осіб контролюючого органу не підтверджених будь-якими належними та допустимими доказами.

За викладеного, суд приходить до висновку, що із аналізу наданих первинних бухгалтерських документів у ході проведення перевірки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для висновків про нереальність вищевказаних господарських операцій позивача із його контрагентами, з урахуванням обставин та норм чинного податкового законодавства досліджених судом.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р. («Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача-2 щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, які нібито вчинені контрагентами позивача по ланцюгу постачання товару (обрив ланцюга), які викладені в акті перевірки від 06.01.2021р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може і не повинен нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

При цьому, судом враховується і те, що наведений акт перевірки взагалі не містить жодних посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, які перешкоджали або забороняли позивачеві віднести суми податку на додану вартість по вищенаведених правовідносинах з наведеними вище контрагентами до податкового кредиту, з урахуванням того, що як свідчать матеріали справи, розрахунки між позивачем із вищевказаними контрагентами по отриманню позивачем ПММ від вказаних контрагентів були проведені позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством та позивачем, як покупцем таких ПММ, було отримано товар (ПММ) та сплачено суму податку на додану вартість у складі вартості послуг, що не спростовано відповідачем-2 наданими документами.

Тобто, позивач, отримавши товар (ПММ), сплативши податок на додану вартість у складі вартості товару, як покупець, а також як і продавець ПММ, дотримався всіх умов, визначених податковим законодавством щодо сплати податку на додану вартість, включив вказані суми до податкового кредиту, а отже, має законні та обґрунтовані сподівання на їх відшкодування відповідно до вимог податкового законодавства.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що, при прийнятті оспорюваних податкових повідомлень-рішень, контролюючий орган порушив право позивача на формування податкового кредиту, а у подальшому і право на формування від`ємного значення, що підлягає бюджетному відшкодуванню по взаємовідносинах позивача із його вищенаведеними контрагентами, передбачене нормами ст.ст.198,200, 201 ПК України, у зв`язку з чим таке порушене право позивача підлягає судовому захисту та відновленню шляхом визнання протиправними та скасування вищенаведених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу правомірність прийняття контролюючим органом (відповідачами-1,2) як суб`єктом владних повноважень оспорюваних податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 06.01.2021р. обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень є неправомірними та не обґрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому оспорювані податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправними та скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень від 21.01.2021р., прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень відповідачів-1,2 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 22700 грн. коп. понесені позивачем згідно платіжного доручення №166 від 15.02.2021р.(а.с.16 том 1).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 205, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОТ» до Відповідача-1 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, до Відповідача-2 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 29.01.2021р. задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №, № від 29.01.2021р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ), Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, код ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ШОТ» (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд.6, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 22700 грн. 00 коп. (двадцять дві тисячі сімсот гривень 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 10.09.2021р.

Суддя С.О. Конєва