Справа № 743/951/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/951/21 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Чопського прикордонного загону (Військова частина 1493) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 про продовження строку затримання, за апеляційною скаргою Чопського прикордонного загону (Військова частина 1493) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2021 року Чопський прикордонний загін (Військова частина 1493) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі позивач, ЧПЗ) звернувся у суд з позовом до Громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не враховано, що Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства не вимагає зазначення у запиті до Департамента консульської служби Міністерства закордонних справ України місця знаходження посольства, до якого потрібно скерувати запит. Акцентує увагу, що законодавство не вимагає від позивача надання доказів направлення запитів Департаментом посольству. Наголошує, що відповідач не співпрацює з позивачем, не надає свої установчі дані, що не дає можливості здійснити правильний переклад та достовірно зазначити його прізвище та ім`я.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що відповідач є громадянином Республіки Малі.

15 серпня 2020 року відповідача було виявлено та затримано прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку в складі групи осіб.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2020 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року, відповідача затримано з метою ідентифікації на строк до шести місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року, продовжено строк затримання відповідача на 6 місяців.

З метою забезпечення видворення відповідача позивачем вживалися певні заходи щодо його ідентифікації та документування.

Так, Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України листами від 29 січня, 11 березня, 07 травня та 26 червня 2021 року направлялися звернення про скерування до Посольства Республіки Малі за кордоном звернення ЧПЗ щодо ідентифікації та документування затриманих до рішення суду іноземців, у яких відсутні документи, що посвідчують особу та які назвалися громадянами Малі. Відповіді на вказані листи не надходили.

Посилаючись на статтю 289 Кодексу адміністративного судочинства України, ЧПЗ звернувся до суду з позовом про продовження строку затримання ОСОБА_1 на 6 місяців.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що запити з метою ідентифікації відповідача до Департамента консульської служби МЗС містять інше ім`я такого. Також позивачем не надано доказів направлення таких запитів, що, на переконання суду, свідчить про недоведення ЧПЗ існування підстав для продовження строку затримання відповідача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі Закон України №3773-VI).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 3773-VI).

При цьому, правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості затримання, примусове видворення відповідної особи, яка нелегально перебуває на території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, врегульований положеннями статті 30 цього Закону, Типовим Положенням «Про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», затвердженим постановою Кабінета Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 та статтями 288, 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI іноземці або особи без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 5 цієї правової норми іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частини 1 статті 30 Закону України № 3773-VI закріплено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами частини 4 цієї правової норми іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

ЧПЗ в обґрунтування підстав продовження строку затримання відповідача посилається на неотримання інформації від посольства країни походження відповідача, яка б дала можливість здійснити його ідентифікацію та відсутність співпраці з боку останнього.

Особливості провадження у справах з приводу затримання іноземців регулюються положеннями статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 1 цієї правової норми встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав уважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства такого заходу як затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Відповідно до частини 11 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що продовження строку затримання застосовується адміністративним судом виключно у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у встановлений строк.

З метою упорядкування роботи з примусового повернення і примусового видворення іноземців та осіб без громадянства наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за №806/21119, затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі Інструкція №353).

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців врегульований розділом VI цієї Інструкції.

Пунктом 1 цього розділа закріплено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що у запиті з метою ідентифікації особи має бути зазначено певне дипломатичне представництво або консульська установа та до нього має бути додано фото іноземця і його анкета.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження фактів звернення з метою ідентифікації особи відповідача позивач надав копії листів, направлених до Департамента консульської служби МЗС, у додатках яких зазначено звернення до Посольства Малі. До листа від 26 червня 2021 року додано фотокартки.

Отже, позивачем не надано доказів дотримання вимог Інструкції, а саме не надано доказів належного оформлення запитів до Посольства Малі, зокрема, за якою адресою посольства направлено запити та долучення до них кольорових фото відповідача і його анкети.

Також колегія суддів не погоджується з доводами позивача про те, що за відсутності співпраці з боку відповідача ЧПЗ позбавлено можливості правильно зазначити ім`я останнього. Оскільки рішеннями судів підтверджується, що у позовах про затримання відповідача та продовження цього строку, ім`я останнього зазначено правильно. Отже, на час направлення запитів позивач знав і мав можливість вірно зазначити правильне ім`я відповідача Боб, а не Біб.

Продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже, покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства мають забезпечуватись саме з боку держави відповідним міграційним органом.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує зазначений пункт, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення цього пункта. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

У справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) ЄСПЛ вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Так, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, однак лише на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Отже, оскільки чинним законодавством наведено вичерпний перелік умов, які перешкоджають примусовому видворенню особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування можливе лише за їх наявності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про продовження строку затримання громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції, що оскаржується позивачем, не спростовують.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 289, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чопського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 12 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька