Справа № 640/27790/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
про залишення позову без розгляду
09 вересня 2021 року м. Київ№ 640/27790/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
09.11.2020 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 05 травня за 2015-2020 роки;

- зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 05 травня за 2015-2020 роки, як особі - учаснику бойових дій у розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум.

В якості підстав позову позивач зазначає, що Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) нарахування та виплата позивачу разової грошової допомоги до 05 травня з 2015-2020 роки проводилась у розмірах значно менших ніж встановлено законом, які неправомірно визначались Кабінетом Міністрів України. Зокрема позивач зазначає, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України; 06.02.2015 ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій та відповідне посвідчення НОМЕР_2 ; 22.10.2020 позивач звернувся до відповідача із зверненням щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги до 05 травня; листом відповідача від 26.10.2020 № 14/07-Ш-1906-011 позивача повідомлено, що грошова допомога до 05 травня за 2015-2020 роки виплачена в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а тому підстав для здійснення перерахунку та доплат немає.

Позивач вважає, що відповідачем значно занижено розмір грошової допомоги до 05 травня, оскільки ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було доповнено частиною 4 такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах п`ять мінімальних пенсій за віком»; пунктом 20 розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» згадану норму викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України»; у подальшому рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 визнано неконституційними, зокрема, пункт 3 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»; отже, на момент нарахування і виплати у 2015-2020 позивачу одноразової грошової допомоги до 05 травня діяла ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції від 25.12.1998, яка передбачала розмір допомоги до 05 травня для учасників бойових дій - 5 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

17.11.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/27790/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Зазначеною ухвалою було запропоновано відповідачу подати до суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали відзив на позовну заяву.

Як вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 901, ухвала була вручена 26.11.2020 представнику відповідача.

Отже, зважаючи на отримання представником відповідача ухвали про відкриття провадження у справі № 640/27790/20, суд вважає, що відповідач своє право на подачу відзиву не реалізував.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 06.02.2015.

Позивач отримував у 2017-2020 роках разову грошову допомогу до 05 травня у таких розмірах: у 2017 році - 1 200,00 грн., у 2018 році - 1 265,00 грн., у 2019 році - 1 295,00 грн., у 2020 році - 1 390,00 грн.

У 2015-2016 роках ОСОБА_1 разову допомогу до 05 травня не отримував (лист Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.10.2020 № 14/07-Ш-1906-011).

22.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із запитом на інформацію, у якому просив виплатити йому заборговані кошти разової грошової допомоги до 05 травня за 2014-2020 роки.

Листом Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.10.2020 № 14/07-Ш-1906-011 позивачу відмовлено в перерахунку з посиланням на те, що виплата одноразової грошової допомоги до 5 травня проведена у розмірах відповідно до прийнятих постанов Кабінету Міністрів України, натомість підстав для здійснення перерахунку та проведення доплат немає.

Не погоджуючись із зазначеним підходом відповідача до обчислення розміру разової грошової допомоги до 05 травня, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, положення «повинна» (яке міститься у ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України) слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Схожий висновок викладено Верховним Судом у його постанові від 08.04.2020 у справі № 140/2513/19 (адміністративне провадження № К/9901/4012/20).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в ухвалах від 30.06.2021 у справі № 160/2187/20 (адміністративне провадження № К/9901/4717/21), від 21.11.2018 у справі № 804/7108/16 (адміністративне провадження № К/9901/65785/18).

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Аналогічний висновок відображено і в ухвалах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 275/311/17 (адміністративне провадження № К/9901/3248/17), від 08.02.2019 у справі № 825/935/17 (адміністративне провадження № К/9901/21495/18), від 21.11.2018 у справі № 804/7108/16 (адміністративне провадження № К/9901/65785/18).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В ухвалі від 30.08.2006 по справі «Каменівська проти України», заява № 18941/04, ЄСПЛ наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Практика ЄСПЛ також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Зазначені висновки Європейського суду з прав людини використовуються і Верховним Судом, що, як приклад, відображено у його постанові від 26.02.2020 у справі № 826/14417/18 (касаційне провадження № К/9901/7611/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2019 у справі № 9901/210/19 (провадження № 11-861заі19) ще раз акцентувала увагу на загальновідомому постулаті про те, що право на звернення до суду не є абсолютним чи безмежним, а може бути регламентованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судом встановлено, що позивач не отримував разову грошову допомогу у 2015 та 2016 роках, що підтверджується листом Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.10.2020 № 14/07-Ш-1906-011.

Натомість, у 2017, 2018, 2019, 2020 роках допомога отримувалась до 05 травня.

Зазначений вид допомоги є разовим, виплачується до 05 травня, а отже строк звернення до суду становить шість місяців з дня коли особа дізналася, або мала можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Позивачем не надано доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду та наявності причин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду своєчасно, зокрема, в у 2017, 2018, 2019 роках.

У 2020 році, на думку суду, також шестимісячний строк звернення до суду порушено, оскільки разова допомога виплачується до 05 травня, а ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва тільки 09.11.2020.

Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку на подання позову можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та повинні бути підтверджені належними доказами.

Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у його постановах від 15.05.2019 у справі № 804/4771/17 (адміністративне провадження № К/9901/29344/18), від 07.02.2019 у справі № 819/859/16 (адміністративне провадження № К/9901/38978/18).

Натомість позивачем не надано доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

З огляду на наведене суд зазначає, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду, а тому враховуючи пропуск без поважних причин позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами позов підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин для пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Таким чином, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідно до вимог ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 122, ч. 3 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. ст. 243, 248 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Пащенко