Справа № 280/4225/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 вересня 2021 року

Київ

справа №280/4225/19

адміністративне провадження № К/9901/18348/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №280/4225/19

за позовом Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради

до Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області

про визнання протиправною і скасування вимоги,

за касаційною скаргою Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року (головуючий суддя Калашник Ю.В.)

і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року (головуючий суддя Добродняк І.Ю., судді: Бишевська Н.А., Семененко Я.В.).

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради (далі - «Підприємство») звернулось до суду з адміністративним позовом до Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, в якому просило:

- визнати протиправною і скасувати вимогу Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області №2 від 16 травня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог Підприємство зазначило, що з 28 січня 2019 року до 29 березня 2019 року відповідачем проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради за період з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2018 року, за результатами якої складено акт від 29 березня 2019 року №08.06-20/2.

Ревізією встановлені факти нецільового використання позивачем бюджетних коштів на загальну суму: 12 940 558 грн 44 коп, що відповідно до пункту 24 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України є порушенням бюджетного законодавства.

Суть виявленого порушення, як зазначив відповідач, полягає в тому, що підприємство за рахунок коштів загального фонду місцевого бюджету, виділених у 2017 році по КПКВК 4018600, у 2018 році по КПКВК 1216020 на виконання Програми Муніципальної аварійної служби (забезпечення усунення аварійних ситуацій на об`єктах житлового та нежитлового фонду) оплачені інші витрати Підприємства, які не відповідають меті та напрямкам, визначеним бюджетними програмами, на загальну суму: 12 940 558 грн 44 коп (на виплату заробітної плати працівникам, які не входили до персоналу Муніципальної аварійної служби, за спожиті теплову енергію та електричну енергію по структурним підрозділам, які не відносяться до Муніципальної аварійної служби, оплата послуг з ремонту та послуг страхування транспортних засобів, які закріплено за автотранспортною службою підприємства).

Позивач подав заперечення до Акта ревізії від 29 березня 2019 року №08.06-20/2, в тому числі щодо наведених обставин, які відповідачем розглянуті та не прийняті (затверджений заступником начальника управління 13 травня 2019 року Висновок на заперечення до акта ревізії від 29 березня 2019 року №08.06-20/2).

16 травня 2019 року відповідач на адресу позивача направив лист №04-08-06-14/2227 «Про обов`язкові вимоги щодо усунення порушень фінансової дисципліни», в якому серед іншого вимагалось за виявленим фактом використання коштів із загального фонду міського бюджету не за цільовим призначенням перерахувати до загального фонду бюджету м. Запоріжжя кошти у розмірі: 12 940 558 грн 44 коп.

За наслідками проведеної ревізії відповідачем складено Вимогу № 2 від 16 травня 2019 року до одержувача бюджетних коштів про повернення таких коштів до відповідного бюджету в сумі, що використана ним не за цільовим призначенням.

Як зазначено у цій Вимозі начальник управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, розглянувши матеріали ревізії комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради на підставі акта ревізії від 29 березня 2019 року №08.06-20/2, в якому зафіксовано факт нецільового використання бюджетних коштів їх одержувачем у розмірі: 12 940 558 грн 44 коп, чим порушено пункт 1 статті 70 Бюджетного кодексу України та відповідно до пункту 3 Порядку повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1163, вимагає від керівника Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради повернути кошти у розмірі: 12 940 558 грн 44 коп, що відповідає сумі бюджетних коштів, використаних не за цільовим призначенням до загального фонду бюджету міста Запоріжжя за кодом бюджетної класифікації доходів 24060300 «Інші надходження шляхом їх перерахування на визначений у цій вимозі реєстраційний рахунок протягом 10 робочих днів після надходження вимоги.

Не погодившись із Вимогою № 2 від 16 травня 2019 року, позивач звернувся з цим позовом до суду, обґрунтовуючи зміст позовних вимог неконкретизованістю оспорюваної вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржувана вимога за своєю формою і змістом повністю відповідає наказу Міністерства фінансів України від 5 серпня 2011 року №996, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 серпня 2011 року.

Суди попередніх інстанцій відхилили доводи позивача щодо неконктеризованості оспорюваної вимоги з підстав відсутності у ній вказівки, які саме дії і на підставі яких положень законодавства повинен був здійснити позивач для усунення вказаних у вимозі порушень.

Не погоджуючись із судовими рішенням судів попередніх інстанцій, Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради звернулось із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просило скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року у цій справі й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою звернення із касаційною скаргою позивач зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначив, що під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій не було враховано правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі №520/12022/17, постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №825/2845/15-а та у постанові Верховного суду від 13 лютого 2020 року в справі №120/885/19-а.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: неправильне застосування судом норм матеріального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 7 вересня 2021 року закінчено підготовчі дії та призначено справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд зауважує, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження Підприємство посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі №520/12022/17, постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №825/2845/15-а, та постанові Верховного суду від 13 лютого 2020 року в справі №120/885/19-а.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі №520/12022/17 предметом оскарження у ній було рішення Міськради від 15 березня 2017 року №1813-VII «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 27 серпня 2014 року №5286-VI «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території міста Одеси» в новій редакції».

В указаній постанові Велика Палата Верховного Суду серед іншого зазначила: «Поряд із цим за принципом диспозитивності адміністративний суд може в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо обраний позивачем спосіб захисту не є достатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Так за частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тому задля відновлення порушених прав та законних інтересів позивача доцільно враховувати конкретні обставини справи та суть правовідносин, які склалися після їх врегулювання спірним актом».

Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №825/2845/15-а предметом оскарження у ній є бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області щодо невчинення заходів, які передбачені під час проведення процедури адміністративного оскарження за скаргою особи від 10 серпня 2015 року про скасування грошових зобов`язань у розмірі: 25000 грн 00 коп, що є транспортним податком з фізичних осіб, які визначені в податковому повідомленні-рішенні ДПІ у місті Чернігові ГУ ДФС у Чернігівський області від 22 травня 2015 року без номеру форми «Ф».

Верховний Суд в указаній постанові зауважив: «Разом з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для повного захисту його прав, свобод та інтересів».

Як убачається з постанови Верховного суду від 13 лютого 2020 року в справі №120/885/19-а предметом оскарження в ній були дії Управління Служби безпеки України у Вінницькій області щодо неповного нарахування та виплати належного позивачеві грошового забезпечення за період з 16 березня 2017 року до дня звільнення з військової служби в СБУ.

Зі змісту цієї постанови вбачається, що Верховний Суд зауважив: «Відповідно до приписів частини другої указаної статті, суд може захистити право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тобто, вказаними нормами права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним. Застосування ж конкретного способу захисту порушеного у сфері публічно-правових відносин права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення».

Суд, дослідивши доводи касаційної скарги і зміст постанов Верховного Суду, на які покликається позивач щодо незастосування правових висновків, які викладені у них, встановив наступне.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19).

Згідно з обставинами справ убачається, що спірні правовідносини, які склались у досліджуваних постановах Верховного Суду, не є релевантними до правовідносин у цій справі.

Відмінними є не лише обставини кожної справи, а і суб`єктний склад учасників спору, вид правовідносин, предмет і підстави позову, а також зміст позовних вимог.

До того ж, висновки Верховного Суду, на незастосування яких покликався позивач та які викладені у вказаних постановах, стосувались процесуальної можливості адміністративних судів для ефективного захисту порушеного права особи вийти за межі позовних вимог та не можуть вважатись правовими висновками щодо застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Верховний Суд констатує, що у справі, яка переглядається та у справах №520/12022/17, №825/2845/15-а та №120/885/19-а відмінними убачаються вид правовідносин, їхній суб`єктний склад, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, а також фактичні обставини справи.

Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, Верховний Суд дійшов висновку, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, що не дає підстави встановити неправильність застосування судами норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах №520/12022/17, №825/2845/15-а, №120/885/19-а не є подібними, а відтак висновки Верховного Суду у них не є релевантними до спірних правовідносин у справі №280/4225/19.

З урахуванням цього Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження № К/9901/18348/20 у справі №280/4225/19 за касаційною скаргою Комунального підприємства «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду