Справа № 140/2707/21
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2707/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Філімоновій О.В.,

за участю представника відповідача Ковельської районної державної адміністрації Волинської області Поляк М.І.,

представника відповідача Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Перейми О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) через свого представника адвоката Лавренчука Олександра Володимировича (далі представник позивача) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області (далі - У)про визнання протиправним та скасування наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області №17-ос від 08.02.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань трудових відносин та сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області скасувати, як незаконний; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань трудових відносин та сімейної політики управління праці та соціального захисну населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.02.2021 по момент винесення рішення суду без врахування обов`язкових до сплати платежів; стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 01.04.2005 ОСОБА_1 на підставі наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області ОСОБА_2 від 29.03.2005 №10 була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії відділу допомог, соціальних компенсацій та гуманітарних питань (тимчасово, на період відсутності на посаді ОСОБА_3 ), як така, що була зарахована до кадрового резерву, успішно склала іспит та пройшла співбесіду на конкурсній комісії. З 01.12.2010 ОСОБА_1 згідно наказу №14 від 01.12.2010 переведено за строковим трудовим договором на посаду начальника відділу з питань праці управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області на строк повноважень ОСОБА_4 , якого обрано на виборну посаду рішенням першої сесії Хворостівської сільської ради від 16.11.2010 №1/2, увільнивши її із займаної посади головного спеціаліста відділу з питань праці. 08.02.2021 позивача на підставі наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, С.Пляцук №17-ос від 08.02.2021 звільнено з посади начальника відділу з питань трудових відносин та сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області відповідно до частини першої пункту першого статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач вважає наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його винесенні відповідачами було порушено процедуру звільнення. Зокрема вказує на те, що при звільненні, всупереч статті 42 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), вона не була переведена на іншу посаду, яка відповідає її кваліфікації, в порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України їй не запропонували вакантні посади у цьому органі. Крім того, звертає увагу на ту обставину, що в наказі про звільнення немає посилання на норми КЗпП України, як підставу для звільнення, а лише зазначено Закон України «Про державну службу». Стверджує, що незаконним звільненням їй заподіяно моральну шкоду, яку просить стягнути з відповідачів. З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 13.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 судовий розгляд справи за клопотанням представника позивача ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13:00 год 10.06.2021.

Ухвалою суду від 10.06.2021 допущено заміну первісного відповідача Управління соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області на його правонаступника - Ковельську районну державну адміністрацію Волинської області (далі - відповідач-1, Ковельська РДА); підготовче засідання відкладено на 11:00 год 02.07.2021 та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

В подальшому, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.07.2021 залучено до участі у справі другого відповідача Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації (далі відповідач-2, Управління соцзахисту Ковельської РДА), підготовче засідання відкладено на 14:30 год 12.07.2021.

12.07.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 14:30 год 28.07.2021.

В судовому засіданні 28.07.2021 після надання пояснень представниками сторін, в судовому засіданні оголошено перерву до 11:00 11.08.2021.

В судовому засіданні 11.08.2021 за клопотанням представника позивача про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, оголошено перерву до 15:00 26.08.2021. Доказів, які підтверджують перебування представника позивача на лікарняному останнім не надано.

В судове засіданні 26.08.2021 представник позивача не з`явився у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, просив перенести розгляд справи на іншу дату. Доказів поважності неявки в судове засідання представником позивача не надано. Судове засідання перенесено на 11:30 06.09.2021.

В судове засідання на 11:30 06.09.2021 представник позивача не прибув у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні у Луцькому міськрайонному суді, яке призначене на 11:00 год та на 12:50 год.

Розглянувши вищенаведену заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, дослідивши надані докази на її підтвердження, суд не находить обґрунтованих підстав для її задоволення та визнає неявку представника позивача не поважною, а подану заяву про відкладення розгляду справи безпідставною, необґрунтованою та такою, що направлена на затягування строків розгляду справи, які встановлені статтею 193 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Так, частинами другою-четвертою статті 205 КАС України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд у випадку, визначеному пунктом 3 частини третьої цієї статті.

У відповідності до вимог пункту другого частини третьої статті 205 КАС України у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Суд зауважує, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

При цьому, одними з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з частиною п`ятою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 45 КАС України).

При цьому, суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тобто, обов`язок щодо вжиття заходів для прискорення розгляду справи покладено на позивача як ініціатора спору.

Отже, позивач (представник позивача), будучи ініціатором судового розгляду справи, в першу чергу має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права, тобто здійснювати їх з метою, з якою такі права були надані. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників адміністративного процесу, заборона зловживати наданими правами. При цьому, визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді адміністративної справи.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 45 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Таким чином, неприбуття представника позивача у судове засідання тричі (11.08.2021, 26.08.2021, 06.09.2021), суд розцінює як невиконання позивачем процесуальних обов`язків шляхом ухилення від дій, покладених судом на нього як учасника судового процесу, що призводять до затягування судового розгляду справи, тому згідно вищенаведених положень статті 205 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності такого учасника справи з урахуванням наявних у справі матеріалів та наданих представником позивача усних пояснень в судовому засіданні 28.07.2021.

У поданому відзиві на позовну заяву від 06.07.2021 вих. №943/14/2-21 відповідач-1 Ковельська РДА позовних вимог не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення обгрунтовує тим, що повноцінне правонаступництво щодо Любомльської РДА, Ковельська РДА набула 02.04.2021 згідно з розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації №161 «Про затвердження передавальних актів», а відтак не могла бути суб`єктом призначення та звільнення позивача.

Крім того, посилаючись на норми статей 83, 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону, що діяла на момент винесення оскаржуваного наказу) вважає, що звільнення позивача було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, процедуру звільнення було дотримано. Звертає увагу на те, що у даному випадку при звільненні ОСОБА_1 повинні були застосовуватись норми спеціального Закону, яким було врегульовано порядок вивільнення працівників при скороченні штату, а не норми статей 40, 42, 49-2 КЗпП України. З наведених підстав просить в задоволенні позову відмовити (том 1, а. с. 152-154).

У поданій відповіді на відзив Ковельської РДА від 09.07.2021, представник позивача підтримав обгрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві (том 1, а. с. 157-158).

Відповідач-2 - Управління соцзахисту Ковельської РДА у відзиві на позовну заяву від 07.07.2021 вих. №1170/1.16/2-21 заперечив заявлені позовні вимоги з тих підстав, що правонаступником управління соціального захисту Любомльської РДА є безпосередньо Любомльська РДА. В свою чергу, правонаступником Любомльської РДА є Ковельська райдержадміністрація. 11.06.2021 головою Ковельської РДА видано розпорядження №122 «Про передачу прав, майна, матеріально-технічних цінностей, зобов`язань та документації» відповідного до якого управління соцзахисту Ковельської РДА забезпечує розгляд та вирішення питань, пов`язаних з діяльністю управлінь соціального захисту реорганізованих райдержадміністрацій, в тому числі представлення їх інтересів в суді. Вказує на те, що звільнення позивача, враховуючи прийняте рішення про припинення юридичної особи публічного права Управління соціального захисту Любомльської РДА, відбулося у відповідності до норм статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону на момент винесення оскаржуваного наказу). З цих підстав просить в позові відмовити (том 1, а. с. 140-142).

У поданій відповіді на відзив Управління соцзахисту Ковельської РДА від 09.07.2021, представник позивача підтримав обгрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві (том 1, а. с. 166-167).

В судовому засіданні 28.07.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судових засіданнях позовні вимоги заперечили та в задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

У ході судового розгляду даної справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

01.04.2005 ОСОБА_1 на підставі наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області Ткачука В.А. від 29.03.2005 №10 була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії відділу допомог, соціальних компенсацій та гуманітарних питань (тимчасово, на період відсутності на посаді ОСОБА_3 ), як така, що була зарахована до кадрового резерву, успішно склала іспит та пройшла співбесіду на конкурсній комісії з посадовим окладом згідно штатного розпису; присвоєно 15 ранг державного службовця в межах категорії займаної посади (том 1, а. с. 13).

01.12.2010 ОСОБА_1 , яка займала посаду головного спеціаліста відділу з питань праці, згідно наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області ОСОБА_5 №14 від 01.12.2010 переведено за строковим трудовим договором на посаду начальника відділу з питань праці управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області на строк повноважень ОСОБА_4 , якого обрано на виборну посаду рішенням першої сесії Хворостівської сільської ради від 16.11.2010 №1/2, увільнивши її із займаної посади головного спеціаліста відділу з питань праці (том 1, а. с. 14).

Як слідує з матеріалів справи, 06.01.2021 позивач попереджена про наступне вивільнення за пунктом першим частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», розпоряджень голови облдержадміністрації від 05.01.2021 №1 «Про граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій області», №2 «Про заходи щодо здійснення реорганізації Любомльської районної державної адміністрації, у зв`язку із скороченням відповідної посади яку займає ОСОБА_1 ( том 1, а. с. 145-146).

08.02.2021 позивача на підставі наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області, С.Пляцук №17-ос від 08.02.2021 звільнено з посади начальника відділу з питань трудових відносин та сімейної політики управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області відповідно до частини першої пункту першого статті 87 Закону України «Про державну службу». Відділ бухгалтерського обліку та звітності зобов`язано надати позивачу компенсацію за 10 днів додаткової щорічної відпустки за 2019 рік, 11 днів додаткової щорічної відпустки за 2020 рік (стаж державної служби 15 років 10 місяців 7 днів); утримати за використаних 4 календарних днів щорічної відпустки за період 01.04.2020 до 31.03.2021, наданої з 03.08.2020 до 02.09.2020, згідно наказу №43-в від 27.07.2020; виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Підстава: частина перша пункту першого, пункту четвертого статті 87 Закону України «Про державну службу». З даним наказом позивача ознайомлено 08.02.2021 (том 1, а. с. 15).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, позивач звернулась з даним позов до суду.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача) державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

За приписами частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Судом встановлено, що 16.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», пунктом 1 якого визначено, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» і статті 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»: здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1.

Згідно додатка 1 даного розпорядження до Ковельської РДА приєднуються адміністрації ліквідованих районів, у тому числі Любомльської РДА.

05.01.2021 головою Волинської обласної державної адміністрації прийнято розпорядження №1 «Про граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій області», пунктом першим якого зобов`язано визначити рекомендаційну граничну чисельність працівників районних адміністрацій; підпунктами 1, 2 пункту 2 зобов`язано голів районних держадміністрацій, які реорганізовуються здійснити заходи: в одноденний термін щодо попередження працівників райдержадміністрації про наступне вивільнення та у місячний строк з дати попередження щодо звільнення працівників райдержадміністрації згідно з вимогами законодавства про державну службу. Рекомендаційна чисельність працівників Любомльської РДА з 01.01.2021 визначено в кількості 0 (нуль) працівників (том 1, а. с. 222).

Крім того, 05.01.2021 головою Любомльської РДА видано розпорядження № 2 «Про заходи щодо здійснення реорганізації Любомльської районної державної адміністрації», відповідно до якого визначено попередити працівників райдержадміністрації про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Любомльської РДА та скороченням чисельності працівників, згідно з додатком та здійснити заходи щодо попередження працівників про наступне вивільнення (том 1, а. с. 239).

Згідно розпорядження голови Любомльської РДА №3 від 15.01.2021 «Про припинення структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права Любомльської райдержадміністрації» припинено структурні підрозділи із статусом юридичних осіб публічного права Любомльської РДА шляхом приєднання до Любомльської РДА, у тому числі управління соціального захисту населення Любомльської РДА. Пунктом 2 вказаного розпорядження визначено, що Любомльська РДА є правонаступником майна, всіх прав та обов`язків структурних підрозділів зазначених в пункті 1 даного розпорядження (том 1, а. с. 124).

15.01.2021 головою Волинської ОДА прийнято розпорядження №7 «Про утворення комісій з реорганізації Шацької, Турійської, Любомльської, Ратнівської та Старовижівської районних державних адміністрацій» (том 1, а. с. 125).

Разом з тим, пунктом четвертим розпорядження голови Волинської ОДА №161 від 02.04.2021 «Про затвердження передавальних актів», затверджено передавальні акти Любомльської РДА до правонаступника Ковельської РДА (том 1, а. с. 126).

Як уже встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 про наступне вивільнення була попереджена 06.01.2021 (том 1, а. с. 145-146).

Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини п`ятої статті 40 КЗпП України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом №113-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої-третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 КЗпП України, частини другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Отже, законом, що регулює статус державного службовця, є Закон України «Про державну службу»

Згідно частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Станом на момент прийняття оскаржуваного наказу 08.02.2021 питання звільнення «Про державну службу» були врегульовані саме цією статтею ( з врахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 04.01.2020 № 440-IX).

Тобто, вказаною статтею на момент прийняття оспорюваного наказу було встановлено спеціальний порядок звільнення державних службовців на підставі пункту першого частини першої статті 87 даного Закону.

При цьому, частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (з врахуванням змін внесених Законом №440-IX від 14.01.2020) визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту першого частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме, частини другої статті 40, частин 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України «Про державну службу», оскільки станом на час звільнення позивача такі правовідносини були врегульовані статтею 22 Закону України «Про державну службу», що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за рішенням суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, а частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право керівнику а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Як встановлено в судовому засіданні на момент звільнення позивача, у зв`язку із проведенням адміністративної реформи було припинено структурний підрозділ юридичну особу Управління соціального населення Любомльської РДА, шляхом її приєднання до Любомльської РДА, яка в свою чергу також припинялася шляхом приєднання до Ковельської РДА. Гранична чисельність Любомльської РДА на момент винесення наказу про звільнення позивача була визначена в кількості 0 (нуль) осіб.

За змістом статті 87 Закону України «Про державну службу», яким регламентувалося питання звільнення ОСОБА_1 , керівник мав лише право, а не обов`язок пропонувати посаду в тому самому органі за наявності.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача із займаної посади, таких посад ні в Управлінні соціального захисту населення, ні в Любомльській РДА не було, а тому в силу вищевказаних обставин відповідач не міг запропонувати вакантну посаду позивачу.

При цьому суд наголошує, що керівнику надано право пропонувати посаду саме в тому органі, який реорганізовується, іншого обов`язку законодавством на нього не покладено.

Інші вимоги, визначені Законом України «Про державну службу», зокрема і статтею 87, при звільненні позивача відповідачами було дотримано. Всі необхідні записи про звільнення були внесені до трудової книжки позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку наказ від 08.02.2021 №17-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » винесено у відповідності до норм Закону України «Про державну службу» та є правовірним.

Що стосується посилань позивача на те, що в наказі про звільнення немає посилань на норми КЗпП України, а лише норми Закону України «Про державну службу», то вони до уваги судом не беруться з підстав, викладених вище, оскільки як вже зазначалося в даному випадку повинні застосовуватись спеціальні норми, а не норми трудового законодавства.

Також суд не бере до уваги твердження позивача та її представника про необхідність застосування в даних спірних правовідносинах статті 42 КзПП України щодо переважного права на залишенні на посаді, враховуючи те, що в реорганізованих органах (Управлінні соціального захисту населення Любомльської РДА та Любомльській РДА) посади були скорочені повністю.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, прийняття в подальшому працівників управління соціального захисту Любомльської РДА на роботу в управління соціального захисту Ковельської РДА здійснювалося безпосередньо останнім, за поданими ними заявами, в межах затверджених нових штатів Ковельською РДА. При цьому суд зазначає, що управління соціального захисту населення Ковельської РДА є самостійною юридичною особою, яка не є правонаступником Любомльської РДА.

Крім того, суд вважає, що прийняття Управлінням соціального захисту населення Ковельської РДА на роботу працівників не впливає на законність прийняття оскаржуваного наказу та звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачами належними та допустимими доказами доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу №17-ос від 08.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », при цьому, відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Крім того, суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Незалежності, 73, ), Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Івасюка, 15, ) про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський

Повний текст судового рішення складено 09.09.2021.