Справа № 420/348/21
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 р. Категорія 106030000м.ОдесаСправа № 420/348/21
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення матеріальної допомоги, зобов`язання нарахувати та сплатити індексацію та грошову компенсацію за невикористану відпустку, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення матеріальної допомоги, зобов`язання нарахувати та сплатити індексацію та грошову компенсацію за невикористану відпустку, мотивуючи його тим, що згідно довідки № 14/1-974 від 15.12.2020 року за 2000 рік та 2001 рік матеріальна допомога передбачена Указом Президента України №296/9 йому не нарахована та не сплачена. Також, вказана довідка не містять жодних відомостей щодо індексації належного йому грошового забезпечення за 2000-2002 роки. Крім того, позивач зазначає, що у 2001 році йому не надавалась чергова відпустка передбачена Постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Не здійснюючи нарахування та виплату належного позивачу грошового забезпечення відповідач порушив низку норм чинного законодавства України та його права.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ГУМВС України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 та 2001 роки. Зобов`язано ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках відпустку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що позивачем порушено строки звернення до суду з даним адміністративним позовом. Крім того, апелянт вказує на те, що ГУ МВС України в Одеській області жодним чином не порушувало права та законні інтереси позивача, оскільки останній службу в даному управлінні не проходив, а тому підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2003 року ОСОБА_1 відповідно до наказу УМВС України в Одеській області від 20 серпня 2003 року № 251 о/с був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням).

26.11.2020 року позивач звернувся з листом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із проханням повідомити про розмір та види належного йому грошового забезпечення за період служби в органах внутрішніх справ України, у разі встановлення не виплати або часткової виплати належного йому грошового забезпечення провести відповідні нарахування та виплати.

На підставі особових рахунків за 2000-2002 роки позивачу була надана довідка №14/-974 від 15.12.2020 року про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2000-2002 роки.

Надана відповідачем довідка про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 № 14/1-974 від 15.12.2020 року за 2000-2002 роки не містить відомостей щодо індексації належного йому грошового забезпечення, відпустки а також виплати матеріальної допомоги (наявна лише графа матеріальна допомога на оздоровлення).

Позивач зазначає, що матеріальна допомога у 2000 та 2001 роках йому не виплачувалась, як не виплачувалась і компенсація за невикористану відпустку у 2001 та 2002 роках.

ОСОБА_1 вважає, що він має право на отримання матеріальної допомоги за 2000 та 2001 роках, компенсації за невикористану відпустку у 2001 та 2002 роках, а також індексацію втрати частини доходів у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що жодних відомостей, щодо виплати матеріальної допомоги за 2000 та 2001 роки та грошової компенсації за невикористані відпустки у 2001 та 2002 роках відповідачем до суду не надано.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови та порядок нарахування і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в період з 1999 року по 2010 рік визначалося Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ».

Абзацом 4 ст. 2 Указу Президента України № 926/96, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

З довідки №14/-974 від 15.12.2020 року не вбачається, що позивачу було виплачено матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення за 2000 та 2001 роки.

В зазначеній довідці наявні відомості щодо нарахування в квітні 2001 року матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 242 грн.

Разом з цим відповідач, надавши вищезазначену довідку, у відзиві не підтвердив, що зазначені кошти є матеріальною допомогою в розумінні Указу Президента України № 926/96.

Доказів того, що позивачу виплачувалась матеріальна допомога відповідно до Указу Президента України № 926/96 відповідачем не надано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на її отримання.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд зазначає, що саме на відповідача законодавством покладено функції по нарахуванню та виплаті матеріальної допомоги, а тому вимоги позивача належать до задоволення шляхом зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 та 2001 роки.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ГУ МВС України в Одеській області жодним чином не порушувало права та законні інтереси позивача, оскільки останній службу в даному управлінні не проходив, з огляду на наступне.

Так, згідно відповіді Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області від 27.08.2021р. № 40/418 наказом Міністерства внутрішніх справ від 05.06.2006 року № 565 було реорганізовано Управління МВС України в Одеській області, наказом якого було звільнено позивача зі служби в органах внутрішніх справ, в Головне управління МВС України в Одеській області, а тому останнє є належним відповідачем по справі.

Щодо індексації вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 індексацію втрати частини доходів у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році - за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень суд зазначає наступне.

Статтею 6 Закону України від 03.07.1991 № 1282 - XII «Про індексацію грошових доходів населення» закріплено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

11 липня 2007 р. постановою Кабінету Міністрів України № 913 внесено зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, доповнено абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словами: "осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби".

До 11 липня 2007 року у Порядку №1078 була відсутня така категорія осіб, як «особи рядового і начальницького складу».

Враховуючи вищевикладене, нарахування індексації грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу було розпочато з 2007 року, тобто після набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 17.07.2007 року.

З огляду на викладене, вимога про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити індексацію втрати частини доходів на користь ОСОБА_1 у 2000 році за вересень, жовтень, грудень, в 2001 році за січень, квітень, грудень, у 2002 році за січень не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках чергову відпустку на користь ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про міліцію», форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».

Як передбачено п.49 вказаного Положення №114, особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Тобто, Положення №114, яке є спеціальним законодавством, регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п.52 цього ж Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.

Преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

При цьому, як передбачено абз.2-3 ст.12 Закону України «Про відпустки», невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Відкликання з щорічної відпустки допускається тільки за згодою працівника і лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Спірні правовідносини фактично стосуються не нарахованих та не виплачених позивачу грошової компенсації за відпустки, яка належить до державних мінімальних гарантій, право на стягнення яких в силу ст.233 КЗпП України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 15.10.2013р. №8-рп/2013 та №9-рп/2013, не обмежується будь-яким строком.

Як передбачено абз.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Тобто, позивачу, як працівнику МВС, має бути надано відпустку, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, а у разі ненадання такої відпустки, має бути надана відповідна грошова компенсація.

Жодних відомостей, щодо надання позивачу відпусток у 2001 та 2002 роках відповідачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження того, позивачу виплачувалась компенсація за невикористані відпустки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ГУМВС України в Одеській області слід зобов`язати нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2001 та 2002 роках відпустку.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги, зобов`язання нарахувати та сплатити індексацію та грошову компенсацію за невикористану відпустку належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі № 420/348/21, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.