Справа № 380/8175/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8175/20 пров. № А/857/12929/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі № 380/8175/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 73545,09грн., а саме: вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 30703,29 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2020 року по 30.09.2020 року у розмірі 42841,80 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням на суму 30703,29 грн. та середній заробіток за час затримки у виплаті належних до виплати сум при звільненні на суму 42841,80 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», яким передбачено звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, яку відповідач своєчасно не виплатив.

Оскільки відповідач повинен був виплатити позивачу вихідну допомогу 31.08.2020 року, то період з 31.08.2020 року по 30.09.2020 року становить 30 днів. З огляду на суму середньоденної заробітної плати, яка складає 1428,06 грн., з відповідача належить стягнути 42841,80 грн. за затримку у виплаті належних до виплати сум при звільненні позивача з роботи.

У апеляційній скарзі Львівська обласна прокуратура просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що підставою для звільнення позивача із займаної посади стало неуспішне проходження атестації позивачем, як регіональним прокурором, у зв`язку з чим підстави для виплати позивачу вихідної допомоги відсутні.

Також зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатись із урахуванням принципу співмірності, що не враховано судом першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 26.08.2008 року по 20.08.2020 року працював на різних посадах у прокуратурі Львівської області.

Наказом прокурора області прокуратури Львівської області від 20.08.2020 роуц № 1435к, керуючись ст.11, п.2 ч.2 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 3 та п.п.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2020 року.

21.09.2020 року позивач звернувся з письмовою заявою до Львівської обласної прокуратури щодо виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом № 07-69вих-20 від 23.09.2020 року відповідач відмовив у виплаті позивачу сум вихідної допомоги при звільнені з тих підстав, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги, ні Законом України «Про прокуратуру» (як законом спеціальної дії), ні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

На основі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та постанові від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20.

Апеляційний суд встановив те, що наказом прокурора області прокуратури Львівської області від 20.08.2020 року № 1435к, керуючись ст.11, п.2 ч.2 ст.41 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 3 та п.п.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2020 року.

На день звільнення відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивач звільнений на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем, апеляційним судом встановлено наступні обставини.

Згідно з ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як передбачено ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на компенсацію від відповідача у зв`язку із затримкою належних до виплати сум.

Суд першої інстанції вірно встановив те, що позивач був звільнений з 31.08.2020 року, тобто 31.08.2020 року є останнім днем його роботи у відповідача, однак, у цей день позивачу не було виплачено суму вихідної допомоги.

Позивач просить суд застосувати до відповідача ст.117 КЗпП України за час затримки у виплаті вихідної допомоги з 31.08.2020 року по 30.09.2020 року, тобто по день звернення до суду з позовом та стягнути з відповідача 42841,80 грн.

Суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, вірно врахував те, що позивач, з огляду на ч. 3 ст. 9 КАС України, має право самостійно визначати період затримки повного розрахунку, за який він бажає отримати компенсацію.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначений позивачем період затримки розрахунку при звільненні становить 30 днів, тому, з врахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача, яка складає 1428,06грн., з відповідача належить стягнути 42841,80грн. за затримку у виплаті належних до виплати сум при звільненні позивача з роботи.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі № 380/8175/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повний текст постанови складений 08.09.2021 року