Справа № 500/2028/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 вересня 2021 року

Київ

справа №500/2028/19

адміністративне провадження № К/9901/4197/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №500/2028/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної податкової служби у Тернопільській області

про визнання протиправною і скасування постанови

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року (головуючий суддя: Шульгач М.П.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року (головуючий суддя: Пліш М.А., судді: Гуляк В.В., Судова-Хомюк Н.М.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області (далі також - «ГТУЮ в Тернопільській області»), у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Тернопільській області Гульки В.І. від 22 серпня 2019 року про закінчення виконавчого провадження №59675978.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що Тернопільський окружний адміністративний суд рішенням від 4 січня 2019 року у справі №819/1695/16 задовольнив його позов до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

ОСОБА_1 зауважує, що вказаним рішенням зобов`язано Головне управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати йому до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

Також ОСОБА_1 зазначає, що 11 березня 2019 року був виданий виконавчий лист і 31 липня 2019 року відкрито виконавче провадження №59675978. Водночас 22 серпня 2019 року державний виконавець Гулька В.І. виніс постанову про закінчення цього провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Своє рішення державний виконавець мотивував тим, що боржник добровільно виконав судове рішення, оскільки 5 квітня 2019 року видав наказ №116-о «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду», яким стягувачу зараховано до вислуги років час його роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що боржник повністю не виконав судове рішення, а відтак державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження. Так, позивач стверджує, що наказ боржника №116-о від 5 квітня 2019 року не свідчить про виконання рішення адміністративного суду, адже не змінює його вислуги років, оскільки у наказі Головного управління ДФС у Тернопільській області №112-о від 16 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 », у Грошовому атестаті Головного управління ДФС у Тернопільській області №5 від 17 травня 2017 року та у Розрахунку Головного управління ДФС у Тернопільській області про вислугу років на пенсію від 16 травня 2017 року залишається зазначеною вислуга ОСОБА_1 строком 19 років 3 місяці 29 днів, яка не включає час його роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації, а охоплює лише:

- строк служби в органах податкової міліції з 13 грудня 1999 року до 16 травня 2017 року (17 років 5 місяці 4 дні);

- строк навчання в Тернопільському інституті народного господарства з 1 вересня 1989 року до 23 червня 1993 року з коефіцієнтом 0,5 (1 рік 10 місяців 25 днів).

Позивач зауважує, що адміністративний суд зобов`язав Головне управління ДФС у Тернопільській області зарахувати йому відповідний час роботи до вислуги років, обчисленої у порядку, передбаченому для призначення пенсій. Зазначає, що згідно з законодавством для призначення пенсії за вислугу років, крім іншого, подаються грошовий атестат або довідка про розмір грошового забезпечення. Тому вважає, що належним виконанням судового рішення є видача нового грошового атестату або довідки про розмір грошового забезпечення із зазначенням відповідної вислуги років.

З огляду на це ОСОБА_1 стверджує, що постанова про закінчення виконавчого провадження є протиправною, позаяк винесена передчасно, без перевірки виконавцем того, чи повно виконане рішення суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження було добровільне виконання судового рішення, оскільки боржник видав наказ від 5 квітня 2019 року №116-0 «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду», у якому повністю відображені резолютивні частини цього рішення, а також виконавчого листа.

Також суди зауважили, що позивач пов`язує невиконання рішення із відсутністю у вказаному наказі відомостей про його загальний стаж вислуги років: 22 роки 3 місяці 23 дні. Суди відхилили ці доводи позивача, пославшись на те, що у резолютивній частині судового рішення і виконавчому листі не зазначено про загальний стаж вислуги років 22 роки 3 місяці 23 дні. Водночас суди дійшли висновку, що позивач вимагає вийти за межі рішення суду.

Крім цього, суди зазначили, що позивач не звертався до Головного управління ДФС у Тернопільській області із заявою про уточнення наказів від 5 квітня 2019 року №116-о «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду» і від 16 травня 2017 року №112-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », а також не оскаржував їх.

З огляду на це суди попередніх інстанцій констатували правомірність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 обґрунтовує підстави касаційного оскарження посиланнями на пункти 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, стверджуючи, що суди неправильно застосували норми матеріального права й грубо порушили норми процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин пункт 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30 січня 2007 року.

Скаржник наполягає на тому, що боржник повинен був виконати зобов`язання за судовим рішенням у порядку, передбаченому для призначення пенсій. Водночас зауважує, що пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що для призначення пенсії за вислугу років, крім іншого, подаються грошовий атестат або довідка про розмір грошового забезпечення. Відтак стверджує, що належним виконанням судового рішення є видача одного з таких документів із зазначенням його вислуги років 22 роки 3 місяці 23 дні.

Крім цього, ОСОБА_1 вказує на процесуальні порушення, як-от: невирішення судом першої інстанції його клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи Головного управління ДФС України у Тернопільській області. Натомість вважає помилкою суду залучення у якості такої особи Головне управління ДПС України у Тернопільській області, оскільки обов`язки боржника у виконавчому провадженні можуть виникнути в територіального органу ДФС, а не ДПС.

Також стверджує, що суди порушили такі принципи адміністративного судочинства як обов`язковість судового рішення, диспозитивність, оскільки допустили переоцінку рішення суду у справі №2819/1695/16 й вдалися до вказівок про те, яким чином йому належало сформулювати позовні вимоги у вказаній справі.

Зрештою заперечує висновки судів про те, що його вимоги спрямовані на вихід за межі позовних вимог у справі №2819/1695/16. Стверджує, що його трактування того, як саме боржнику належить виконати судове рішення, охоплюється змістом судового акту, й не вимагає від боржника вчинення додаткових дій.

Відповідач і третя особа відзивів на касаційну скаргу не подали, копії ухвали про відкриття касаційного провадження отримали 10 березня 2020 року.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

4 січня 2019 року Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №819/1695/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, яким позовні вимоги задовольнив, а саме:

- визнав протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року;

- зобов`язав Головне управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

11 березня 2019 року у вказаній справі Тернопільський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист про зобов`язання Головного управління ДФС у Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

5 квітня 2019 року Головне управління ДФС у Тернопільській області видало наказ №116-0 «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду», яким на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 січня 2019 року у справі №819/1695/16 зараховано ОСОБА_1 до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

31 липня 2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області Гулько Володимир Ігорович виніс постанову про відкриття виконавче провадження №59675978 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року.

22 серпня 2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області Гулько Володимир Ігорович, покликаючись на пункт 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №59675978.

Підставою для винесення цієї постанови було повідомлення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 9 серпня 2019 року про те, що виконавчий лист виконаний до відкриття виконавчого провадження №59675978 у добровільному порядку, оскільки наказом від 5 квітня 2019 року №116-0 стягувачу зараховано до вислуги років час його роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (частина шоста статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» 2 червня 2016 року).

Відповідно до частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» 2 червня 2016 року за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» 2 червня 2016 року виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 17-2 вказаного Закону, обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється, як правило, за послужним списком особової справи військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію за цим Законом.

Перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30 січня 2007 року №3-1, для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи:

- заява про призначення пенсії (додаток 1);

- грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби;

- військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);

- документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом «б» статті 12 Закону (2262-12);

- довідка МСЕК про визнання особи інвалідом; копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті);

- довідка ВАТ «Ощадбанк» або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк»;

- копія паспорта.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 4 березня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пунктів 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Предметом оскарження у цій справі є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Суди попередніх інстанцій та учасники спору мають розбіжні погляди стосовно трактування дій і рішень боржника у контексті того, чи виконав він рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 січня 2019 року у справі №819/1695/16.

Суди першої й апеляційної інстанцій погодилися з відповідачем і констатували, що боржник виконав у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, тому дійшли висновку про правомірність оскаржуваної постанови державного виконавця.

Касаційні доводи ОСОБА_1 зведені до того, що дії й рішення боржника були неспівмірними з обсягом вимог за судовим рішенням, що своєю чергою, на думку скаржника, не давало державному виконавцю підстав для прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на висновки судів попередніх інстанцій та доводи скаржника у цій справі спірним є питання, чи належно перевірив державний виконавець виконання рішення боржником і, як наслідок, чи були у нього підстави для закінчення виконавчого провадження.

У цьому контексті необхідно зважати на зміст порушеного права ОСОБА_1 , яке було захищене адміністративним судом при розгляді справи №819/1695/16, а також на домірність заходів, вжитих боржником, обсягу вимог за рішенням суду.

Так, у справі №819/1695/16 ОСОБА_1 оскаржував відмову Головного управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати йому до вислуги років, обчисленої у порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року.

У вказаній справі Тернопільський окружний адміністративний суд дійшов висновку про порушення прав позивача та захистив їх шляхом:

1) визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи в управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року;

2) зобов`язання Головного управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

Наведене свідчить про те, що адміністративний суд захистив право ОСОБА_1 на зарахування йому до вислуги років, обчисленої у порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу його попередньої роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року.

Отже, на підставі рішення суду вислуга років ОСОБА_1 має охоплювати й указаний період його трудової діяльності.

Згідно з судовим рішенням Головне управління ДФС України у Тернопільській області мало обов`язок зарахувати ОСОБА_1 цей період до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій.

Суд зауважує, що примусове виконання судового рішення є завершальною стадією процесу захисту невизнаних, оспорюваних або порушених прав, свобод та інтересів особи. Тому вимоги за рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 січня 2019 року передбачали завершення процесу захисту порушених прав ОСОБА_1 на збільшення вислуги років за рахунок часу попередньої роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року, що вочевидь тягло за собою й перегляд документів, у яких зафіксовані неповні відомості про цю вислугу.

Своєю чергою, з огляду на принцип «належного урядування», Головне управління ДФС України у Тернопільській області як державний орган повинне було діяти вчасно та у належний і послідовний спосіб, аби гарантувати повне відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Також з викладеного вбачається, що виконання боржником обов`язку за судовим рішенням мало враховувати особливості порядку призначення пенсії за вислугу років. Тому Суд вважає переконливими доводи ОСОБА_1 стосовно того, що Головне управління ДФС України у Тернопільській області як боржник у виконавчому провадженні повинно було зважати на те, що пенсійне законодавство визначає перелік документів, які подаються для призначення пенсії за вислугу років.

Зокрема, пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30 січня 2007 року, визначено, що для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи:

- заява про призначення пенсії (додаток 1);

- грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби;

- військово-медичні документи про стан здоров`я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);

- документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом «б» статті 12 Закону (2262-12);

- довідка МСЕК про визнання особи інвалідом; копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті);

- довідка ВАТ «Ощадбанк» або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ «Ощадбанк»;

- копія паспорта.

Водночас боржник видав наказ від 5 квітня 2019 року №116-0 «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду», яким на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 січня 2019 року у справі №819/1695/16 зараховано ОСОБА_1 до вислуги років обчисленої у порядку, передбаченому для призначення пенсій, часу попередньої роботи з 17 грудня 1996 року до 11 грудня 1999 року в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

ОСОБА_1 зауважує, що цей наказ не змінює його вислуги років у документах, які стосуються призначення пенсії за вислугу років, позаяк у наказі Головного управління ДФС у Тернопільській області №112-о від 16 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 », у Грошовому атестаті Головного управління ДФС у Тернопільській області №5 від 17 травня 2017 року та у Розрахунку Головного управління ДФС у Тернопільській області про вислугу років на пенсію від 16 травня 2017 року залишається зазначеною вислуга ОСОБА_1 строком 19 років 3 місяці 29 днів, яка не включає час його роботи в Управлінні економіки Тернопільської обласної державної адміністрації.

З огляду на викладене видається, що подібне виконання боржником судового рішення є усіченим і недостатнім заходом для поновлення прав стягувача. Адже виданий боржником наказ не фігурує серед переліку документів, які подаються для призначення пенсії за вислугу років, тому складно погодитися з тим, що завдяки цьому наказу мало відбутися повне відновлення прав стягувача. Водночас боржник не вчиняв інших дій задля повного відновлення прав стягувача, переклавши їхнє вчинення на останнього.

Відтак доводитися констатувати обґрунтованість доводів ОСОБА_1 про недомірність заходів, вжитих боржником, обсягу вимог за рішенням суду.

Водночас державний виконавець через приписи статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року повинен був перевірити виконання рішення боржником. Однак не виконав цей обов`язок належним чином і не звернув уваги на неспівмірність заходів, вжитих боржником, обсягу вимог за судовим рішенням. Внаслідок цього державний виконавець прийняв рішення про закінчення виконавчого провадження без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, і нерозсудливо, а отже протиправно.

Своєю чергою, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин пункт 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що вплинуло на повноту й правильність їхніх висновків.

Як видно з оскаржуваних судових рішень, суди віддали перевагу формальному застосуванню закону. Зокрема, посилання судів на те, що у наказі боржника від 5 квітня 2019 року №116-0 «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду» повністю відображені резолютивні частини судового рішення та виконавчого листа, за своєю суттю є наданням переваги форми над змістом. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їхнього вираження.

З огляду на викладене Суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на порушення норм процесуального права, а саме невирішення судом першої інстанції його клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи Головного управління ДФС України у Тернопільській області. Скаржник вважає помилкою суду залучення у якості такої особи Головне управління ДПС України у Тернопільській області, стверджуючи, що обов`язки боржника у виконавчому провадженні можуть виникнути в територіального органу ДФС, а не ДПС.

Суд зауважує, що на момент пред`явлення позову й відкриття провадження у справі Головне управління ДФС України у Тернопільській області перебувало у стані припинення, а його правонаступником було Головне управління ДПС України у Тернопільській області. Відкриваючи провадження, суд першої інстанції залучив до участі у справі як третю особу Головне управління ДПС України у Тернопільській області. Представник залученої третьої особи брав участь у судових засіданнях, де висловлював пояснення стосовно обставин виконання судового рішення у виконавчому провадженні, а також заперечення по суті позову.

Викладене свідчить про те, що рішення місцевого суду стосовно залучення до участі у справі Головного управління ДПС України у Тернопільській області по своїй суті було правильним, відповідало обставинам справи і не призвело до обмеження прав її учасників.

З огляду на це Суд не вбачає істотного порушення норм процесуального права під час вирішення судом першої інстанції питання про залучення третьої особи до участі у справі, тому відхиляє наведені доводи скаржника.

Решту доводів касаційної скарги стосовно порушення судами норм процесуального права, а саме недотримання ними принципів обов`язковості судового рішення й диспозитивності, Суд вважає необґрунтованими. Висновки судів, стосовно яких ОСОБА_1 висловив скарги, по суті є наслідком неправильного застосування норм матеріального права, а не самостійними порушеннями вимог процесуального закону. Тому вказані доводи скаржника належить відхилити.

Враховуючи наведене, Суд вважає, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Водночас суди встановили достатньо обставин, за наслідками правової оцінки яких суд касаційної інстанції може ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частиною першою статті 351 КАС України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 351 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає касаційну скаргу частково обґрунтованою, а оскаржувані судові рішення незаконними.

Водночас часткова невмотивованість доводів скарги не впливає на обґрунтованість її вимог в цілому.

Тому оскаржувані судові рішення належить скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов ОСОБА_1

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач був звільнений від сплати судового збору під час розгляду цієї справи в усіх судових інстанціях.

З огляду на це судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 139, 339, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області Гульки Володимира Ігоровича від 22 серпня 2019 року про закінчення виконавчого провадження №59675978.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду