Справа № 300/2301/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/2301/20 пров. № А/857/10809/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Іщук Л. П.
за участю секретаря судового засідання представників позивача представника відповідача Кухтея Р. В. Смолинця А.В., Косар М.Є., Левицький І.М., Федик Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція ІФ" на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року (ухвалене в м. Івано-Франківськ за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Кафарського В.В., дата складання повного тексту рішення- 30.04.2021 року) у справі № 300/2301/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція ІФ" до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування постанови, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція ІФ» (далі позивач, ТзОВ «Стальконструкція ІФ») звернулося в суд з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови №РС/127/15498/19/ТД-ФС від 12.03.2019 року про накладення штрафу у розмірі 47 230,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 300/2301/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанцій дійшов безпідставних висновків стосовно допущення відповідачем описки у даті винесення постанови - 12.03.2019 року, позаяк на звороті оскаржуваної постанови зазначено, що вона підлягає пред`явленню до виконання до 12.06.2019 року, а відтак підставою її винесення не могло бути рішення Вінницького міського суду від 01.10.2019 року, яким встановлено певні обставини у сфері зайнятості. Також вказує, що рішення Вінницького міського суду від 01.10.2019 року не є рішенням суду про оформлення трудових відносин, як того вимагає п. 2 Порядку №509, на підставі якого передбачено накладення штрафу. Також покликаючись на постанову ВС від 22.04.2019 року у справі №806/2143/18 та ст.38 КУпАП вказує, на сплин двомісячного строку для притягнення позивача до адміністративної відповідальності шляхом винесення оскаржуваної постанови, позаяк у рішенні Вінницького міського суду від 01.10.2019 року встановлено факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах у період з 14.07.2016 року по 18.07.2016 року. Також позивач вказує на не вірне визначення судом терміну моменту виявлення правопорушення в порівнянні з часом набрання рішенням суду законної сили (18.12.2019 року), позаяк вірне встановлення моменту виявлення правопорушення впливає на розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Також вказує на збіг також трирічного строку застосування фінансових санкцій з огляду на період у якому мало місце факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах у період з 14.07.2016 року по 18.07.2016 року.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з того, що оскаржувана постанова №РС/127/15498/19/ТД-ФС про накладення штрафу у розмірі 47 230,00 грн винесена відповідачем на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 у справі №127/15498/19 у зв`язку із тим, що позивач порушив вимоги статей 21, 24 КЗпП України.

При цьому, рішенням вказаного суду від 01.10.2019 у справі №127/15498/19, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18.12.2019, встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ТзОВ «Стальконструкція ІФ» з 14.07.2016 по 18.07.2016 на посаді монтажника. Актом спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Актом за формою Н-1 про нещасний випадок, що пов`язаний з виробництвом, які затверджені начальником Управління Держпраці 30.06.2017, встановлено, що ОСОБА_1 на момент настання нещасного випадку допущений до виконання робіт посадовими особами ТзОВ «Стальконструкція ІФ» без належного оформлення трудових відносин, відповідного навчання та інструктажів з питань охорони праці, роботи проводились за відсутності проектної документації на будівництво виробничого об`єкта, відповідно працівникам не був доведений технологічний процес виконання цих робіт, що стало основною причиною нещасного випадку.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що актом спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Актом за формою Н-1 про нещасний випадок, що пов`язаний з виробництвом, які затверджені начальником Управління Держпраці 30.06.2017, встановлено, що ОСОБА_1 на момент настання нещасного випадку допущений до виконання робіт посадовими особами ТзОВ «Стальконструкція ІФ» без належного оформлення трудових відносин, відповідного навчання та інструктажів з питань охорони праці, роботи проводились за відсутності проектної документації на будівництво виробничого об`єкта, відповідно працівникам не був доведений технологічний процес виконання цих робіт, що стало основною причиною нещасного випадку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.01.2020, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.07.2020 по справі №344/15832/17 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція ІФ» про скасування Акту форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом та Акту форми Н-5 проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 17.07.2016 відмовлено.

Окрім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 у справі №127/15498/19, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18.12.2019, встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ТзОВ «Стальконструкція ІФ» з 14.07.2016 по 18.07.2016 на посаді монтажника.

Листами від 11.02.2020 за №17-09/15-10/1155 (а.с. 107) та від 14.02.2020 за №17-09/15-10/1304 (а.с.108) Управління Держпраці звернулося до Вінницького міського суду Вінницької області з проханням виготовлення та надіслання на адресу Управління Держпраці копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 та копії постанови Вінницького апеляційного суду від 18.12.2019 у справі №127/15498/19.

У зв`язку із надходженням до відповідача 24.02.2020 вищевказаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 у справі №127/15498/19, з метою дотримання вимог частини 8 статті 265 КЗпП України та абзацу 2 пункту 2 Порядку №509, на підставі вказаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019, начальником Управління Держпраці винесено оскаржену постанову про накладення штрафу від 12.03.2020 за №РС/127/15498/19/ТД-ФС на ТзОВ «Стальконструкція-ІФ» за порушення законодавства про працю в розмірі 47 230,00 грн (а.с. 5).

Вважаючи протиправною вищевказану постанову №РС/127/15498/19/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 47 230,00 грн, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду, в якому просив її скасувати.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 259 КЗпП України передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 за №84 затверджено Положення про Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі Положення), відповідно до пункту 1 якого Управління Держпраці в Івано-Франківській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 6 пункту 4 Положення визначено, що Управління Держпраці здійснює державний нагляд за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення виконавчими органами міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та центральними органами виконавчої влади.

Згідно підпункту 13 пункту 4 Положення, Управління Держпраці здійснює контроль за своєчасністю та об`єктивністю розслідування нещасних випадків на виробництві, їх документальним оформленням і веденням обліку, виконанням заходів з усунення причин нещасних випадків.

Крім того, підпунктом 27 пункту 4 Положення про Службу передбачено, що Управління Держпраці проводить розслідування та веде облік аварій і нещасних випадків, які підлягають спеціальному розслідуванню, аналізує їх причини, готує пропозиції щодо запобігання таким аваріям і випадкам.

Відповідно до підпункту 50 пункту 4 Положення про Управління визначено, що Управління Держпраці накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», посадові особи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, а також фізичні особи-підприємці, винні у порушенні законодавства про зайнятість населення, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Положеннями абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України визначено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Згідно частини 8 статті 265 КЗпП України, штрафи, зазначені в абзаці 2 частини 2 цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до приписів пункту 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі уповноважені посадові особи). Штрафи накладаються на підставі, зокрема, рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються висновків суду першої інстанцій стосовно допущення відповідачем описки у даті складання постанови - 12.03.2019 року, позаяк на звороті оскаржуваної постанови зазначено, що вона підлягає пред`явленню до виконання до 12.06.2019 року, то колегія суддів зазначає таке.

Як було встановлено, судом вище та підтверджено матеріалами справи Управління Держпраці звернулося листами від 11.02.2020 за №17-09/15-10/1155 (а.с. 107) та від 14.02.2020 за №17-09/15-10/1304 (а.с. 108) до Вінницького міського суду Вінницької області з проханням виготовлення та надіслання на адресу Управління Держпраці копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 та копії постанови Вінницького апеляційного суду від 18.12.2019 у справі №127/15498/19.

24.02.2020 року до відповідача надійшло вищевказане рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 у справі №127/15498/19 року.

Із змісту оскаржуваної постанови №РС/127/15498/19/ТД-ФС (а.с. 110) вбачається, що вказана постанова винесена відповідачем на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2019 у справі №127/15498/19 у зв`язку із тим, що позивач порушив вимоги статей 21, 24 КЗпП України. На звороті вказаної постанови, відповідачем зазначено, що датою набрання постанови законної сили є 12.03.2020 року.

Як наслідок вказаних фактичних обставин колегія суддів приходить до висновку, що зазначення позивачем дати складання оскаржуваної постанови 12.03.2019 року, замість вірного 12.03.2020 року та зазначення строку пред`явлення постанови до виконання -12.06.2019 року, замість 12.06.2020 року є нічим іншим як опискою відповідача, яка допущена у зазначенні року складання такої постанови.

Відтак, наявність вказаної описки за приведених фактичних обставин справи не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваної постанови.

З приводу доводів позивача щодо пропуску відповідачем строків для застосування санкції, визначеної статтю 265 КЗпП України до позивача, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно частини 9 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини 2 та 3 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено приведеними нормами, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Разом з тим строків давності при застосуванні фінансових санкцій статтею 265 КЗпП не визначено.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі №814/2156/16 дійшов до висновку, що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП про адміністративні правопорушення, належить до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 у справі № 522/12566/18 дійшов висновку, що з огляду на наявність у частині третій статті 265 КЗпП України прямої вказівки на те, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями, ототожнення таких штрафів із адміністративною відповідальністю є неправильним, а накладення на юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, санкцій відповідно до статті 265 КЗпП України не охоплюються поняттям «притягнення до адміністративної відповідальності».

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 260/1743/19 відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №814/2156/16, в якій зазначено що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність, та сформував правовий висновок відповідно до якого: штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає; фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП України та частиною третьою статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.

У подальшому зазначений висновок був підтриманий Верховним Судом у постановах від 26.04.2021 у справі №400/2755/18, від 27.05.2021 у справі №824/1164/18-а та від 01.06.2021 у справі № 440/654/19, від 08 липня 2021 року у справі №1.380.2019.000006 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього.

Відтак, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 260/1743/19 дійшла висновку, що штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає.

У відповідності до ч 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Статтею 114 ПК України визначено строки давності для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів). Відповідно до цієї норми граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань (1095 днів). При цьому, перебіг вказаного строку 1095 днів розпочинається від наступного дня, який слідує за граничною датою відповідно до якої платник зобов`язаний вчинити певну дію на виконання обов`язків, покладених на нього законодавством.

Частиною 3 ст. 24 КЗпП передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення про такий прийом органу ДФС.

Відповідно до Порядку повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, затвердженого Постановою КМ України № 413 від 17 червня 2015 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів

За наведених положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що до зазначених вище правових відносин повинні бути застосовані загальні строки давності у 1095 днів.

Проте на переконання колегії суддів, у вказаних правовідносинах перебіг строку давності у 1095 днів розпочинається з дня наступного, що слідує за граничною датою до якої суб`єкт господарювання зобов`язаний вчинити певні дії, передбачені законодавством з якою пов`язується можливість початку роботи працівника.

З огляду на те, що оскаржуваною постановою №РС/127/15498/19/ТД-ФС від 12.03.2020 року (з урахуванням допущеної описки відносно року складання) до позивача застосовано штрафні санкції за діяння (з приводу допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору), що мали місце в період 14.07.2016 по 18.07.2016 року, то колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем безпідставно винесено постанову поза межами строків давності 1095 днів від моменту вчинення такого порушення.

При цьому, з урахуванням приведених положень законодавства та фактичних обставин дата набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено обставини щодо фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), не впливає на початок обрахунку строку давності у 1095 днів для притягнення особи до фінансової відповідальності.

Водночас, колегія суддів зазначає, що про обставини з приводу допуску позивачем до роботи працівника без оформлення трудового договору (контракту) відповідачу стало відомо ще у 2016 році, під час роботи комісії за участю уповноважених осіб відповідача з розслідування нещасного випадку, результати якої відображені у акті Н5. Однак, в продовж тривалого часу відповідачем не було вжито відповідних заходів з приводу притягнення позивача до відповідальності.

Пунктом 10 ч.2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах при прийнятті рішень суб`єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Проте, відповідач не привів жодних доводів та не надав суду жодних доказів наявності у нього об`єктивних перешкод, які фактично існували та позбавляли відповідача можливості застосувати наслідки (передбачені частиною ст.265 КЗпП України) на протязі розумного строку з урахуванням приведених строків давності (1095 днів). Як наслідок, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не виправдав своїх дій з приводу прийняття оскаржуваної постанови зі збігом значного часового проміжку понад 1095 днів від дати вчинення правопорушення.

Відповідно до правової концепції Європейського суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), від 20.10.2011 року, Європейський суд зазначив: Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року)... (пункт 71).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами позивача з приводу того, що оскаржувана постанова відповідача є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відносно ж решти доводів апеляційної скарги та доводів приведених відповідачем, то за наведених фактичних обставин справи (щодо винесення відповідачем оскаржуваної постанови поза межами строків давності у 1095 днів) вказані доводи не впливають на оцінку спірних правовідносин та не надають підстав для висновку суду про правомірність винесеної постанови.

З урахуванням ст. 139, п. б) ч. 4 ст. 322 КАС України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, якими є витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 5 255 грн.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція ІФ" задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 300/2301/20 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція ІФ" задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області №РС/127/15498/19/ТД-ФС, датовану 12.03.2019 року про накладення штрафу у розмірі 47 230,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетного фінансування Управління Держпраці в Івано-Франківській області (Код , адреса вул. Незалежності, 67, м. Івано Франківськ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція ІФ" (Код , вул. Симоненка, 45 офіс 89 село Вовчинець, м. Івано Франківськ) сплачений судовий збір у даній справі у розмірі 5 255 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 09 вересня 2021 року.