Справа № 221/4980/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року справа №221/4980/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача: Казначеєва Е.Г., суддів: Міронової Г.М., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 р. у справі № 221/4980/21 (головуючий І інстанції Мохов Є.І.) за позовом Волноваського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

Волноваський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі позивач, ГУДМС.) звернувся до Волноваського районного суду Донецької області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі- відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив: поновити пропущений процесуальний строк; прийняти рішення про примусове видворення з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; враховуючи, що відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 подано позов про примусове видворення з території України, наявність обґрунтованих підстав вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, прийняти рішення про затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців, звернути до негайного виконання рішення про примусову видворення іноземця чи особи без громадянства.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 року позов задоволено, а саме суд: затримав громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України строком на шість місяців; примусово видворив з території України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, оскільки останній звернувся до суду з пропуском тримісячного строку. Апелянт зазначає, що він не змінював місце проживання, позивач був обізнаний про місце проживання відповідача, яке він не залишав,оскільки проживала з дружиною, яка народила дитину.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вперше прибув в Україну у 2007 році через КПП «Бориспіль» літаком.

З 2007 по 2009 відповідач навчався у школі вмісті Волноваха. Останній раз прибув в Україну 02.11.2018 через КПП «Бориспіль» літаком на підставі паспорту громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон від 26.12.2014 строком дії до 25.12.2024 до своїх батьків громадян Республіки Узбекистан, які проживають в Україні на підставі посвідки на постійне проживання та разом проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

25.11.2015 відповдіач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач у 2015 році, отримав посвідку на тимчасове проживання, строком дії до 01.12.2016 року, строк дії якої було подовжено до 01.11.2018.

Термін перебування на території України відповідача закінчився, з території України відповідач своєчасно не виїхав та з 31.01.2019 перебуває в Україні незаконно, без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється.

19.10.2020 Маріупольським МРВ МКАП ГУ ДМС у Донецькій області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП, та притягнутий до відповідальності постановою про накладення адміністративного стягнення серія ПН МДО № 00581 від 19.10.2020 (а.с.43-46).

Рішенням Маріупольского МРВ МКАП ГУ ДМС у Донецькій області № 7 від 19.10.2020 року громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано самостійно залишити територію України у термін до 17.11.2020 (а.с.39-41).

Повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства позивач отримав 19.10.2020, про що міститься його особистий підпис (а.с.42)

30.07.2021 співробітниками Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганських областях, було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не виконав рішення про примусове повернення та перебуває на території України з порушенням вимог міграційного законодавства.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що в даному випадку наявні обґрунтовані підстави вважати, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення, оскільки останній не має законних підстав для перебування на території України, в установлений строк не виконав рішення про його примусове повернення без поважних причин.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Отже, трьохмісячний строк для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їхнього в`їзду в Україну та виїзду з України врегульовано Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773).

За змістом ст. 3 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією , законами чи міжнародними договорами України.

Пунктом 2 ст. 25 цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч.3 ст. 25 Закону, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 26 вказаного Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону №3773, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 6 статті 26 цього Закону встановлено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Відповідно до частини 1 статті 30 цього Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

За частиною 4 статті 30 Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України регламентовано розділом ІІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Інструкції, у разі виявлення підстав, передбачених частиною першою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 (далі - Положення №1110), визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України встановлені ст. 288 КАС України, а особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені ст. 289 КАС України.

Частиною 1 ст. 288 КАС України передбачено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В свою чергу, частиною 1 статті 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав уважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Отже, підстави, які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Строк звернення до суду у справах цієї категорії, як такого, не обраховується з моменту безпосереднього виявлення такої особи, оскільки вимоги процесуального закону пов`язує початок перебігу строку звернення до суду саме з днем виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про примусове повернення відповідача було прийнято Маріупольским МРВ МКАП ГУ ДМС у Донецькій області 19.10.2020. Вказаним рішенням зобов`язано відповідача покинути територію України у термін до 17.11.2020. Повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства позивач отримав 19.10.2020, про що міститься його особистий підпис.

Таким чином, підстави, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення вимог про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення видворення, та з якими пов`язується початок перебігу трьохмісячного строку звернення позивача до суду з даним позовом, настали після невиконання відповідачем рішення про примусове повернення з України від 19.10.2020 № 7, тобто з 18.11.2020 (на наступний день після закінчення граничного строку, встановленого рішенням про примусове повернення для залишення відповідачем території України).

З позовом про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення відповідача Управління Державної міграційної служби України звернулось лише 03.08.2021, тобто з суттєвим пропуском встановленого Кодексом адміністративного судочинства України тримісячного строку для звернення суб`єкта владних повноважень до суду.

Позивач в позовній заяві просив поновити строк звернення до суду, які обґрунтовано тим, що відповідач від виконання рішення про примусове повернення ухилявся до зазначеного часу та скривався від державних органів, тривалий час заходи щодо встановлення його місця знаходження, які проводились працівниками Волноваського РВ ГУ ДМС у Донецькій області сумісно з працівниками Національної поліції не надавали результату, а відповідач був виявлений 30.07.2021.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з позовом, а саме вжиття заходів для встановлення місцеперебування відповідача та його виявлення лише 30.07.2021, не є поважними причинами пропуску строку, оскільки вимоги процесуального закону пов`язують початок перебігу строку звернення до суду саме з днем виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог, а не з моментом безпосереднього виявлення особи, відносно якої подається позов про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Посилання на вжиття позивачем заходів щодо встановлення місця знаходження відповідача та те, що відповідач скривався від державних органів, суд не приймає, оскільки відповідно до вимог наведених вище норм законодавства позивач зобов`язаний вживати відповідні заходи з метою здійснення контролю за своєчасним виконанням рішення про примусове повернення, однак такі заходи повинні здійснюватися протягом установленого законодавством строку на звернення до суду з цим позовом. Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що місцеперебування відповідача не можливо було встановити, оскільки позивачем було виявлено відповідача безпосередньо за тією самою адресою його місцеперебування, яка була зазначена в рапортах про здійснення заходів з встановлення особи (а.с.78). Крім того, суд критично відноситься до інформації зазначеній в рапортах, оскільки вони не підтверджуються поясненнями свідків опитаних під час виходу за місцеперебуванням відповідача, та які свідчать про відсутність відповідача за місцеммешкання.

У свою чергу, колегія суддів, зауважує, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, та/або були пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Водночас, судом апеляційної інстанції не встановлено відповідних обставин, які б унеможливили своєчасно звернутися позивача до суду з даним позовом.

Суд також зазначає, що особливості провадження у справах за адміністративним позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України визначені у статті 288 КАС, затримання іноземців або осіб без громадянства - у статті 289 КАС. У цих статтях передбачена імперативна норма розгляду вказаних справ за обов`язковою участю сторін. Проте такі особливості провадження не впливають на обставини, з якими процесуальний закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах було висловлено Верховним Судом у постанові від 08.08.2019 по справі № 362/1634/19, від 06 грудня 2019 року у справі №522/19225/18, від 30 липня 2020 року у справі № 743/1264/18.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування викладених норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Враховуючи викладене, перебіг трьохмісячного строку для звернення до суду з цим позовом розпочався 18.11.2020, тобто, як вже зазначалось, наступного дня після граничного строку для виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19.10.2020 № 7. Строк же звернення позивача до суду закінчився 17.02.2021, проте позов було подано лише 03.08.2020, тобто з пропуском строку.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи, що позивач пропустив строк для звернення до суду з даним позовом і не надав належних доказів наявності поважних причин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду та залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що внаслідок порушення норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. 122, 123, 240, 242, 250, 270, 273, 288, 289, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 р. у справі № 221/4980/21 - задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 серпня 2021 р. у справі № 221/4980/21 скасувати.

Позовні вимоги Волноваського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 09 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Е.Г.Казначеєв

Судді Г.М. Міронова

А.В. Гайдар