Справа № 480/9493/20
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 р.Справа № 480/9493/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021, повний текст 26.02.21, та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 , повний текст 01.04.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/9493/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області, в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.11.2020 №1707 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області; визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 03.12.2020 №587 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 04.12.2020; стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 44542,48 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.02.20201 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.11.2020 №1707 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 03.12.2020 №587 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 04.12.2020. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 44542,48 грн.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.03.2021, а саме вказано правильно суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 в розмірі 44542 грн. 38 коп.

Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 заяву представника позивача адвоката Хурсенка Сергія Олександровича про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн . У іншій частині заяви відмовлено.

Головне управління Національної поліції в Сумській області, не погодившись з рішенням та додатковим рішення суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає , що суд першої інстанції не надав наявним в матеріалах справи доказам. Вказує , що підставою прийняття оскаржуваних у даній справі наказів стало вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що виразилося у нехтуванні інтересами служби, низьких моральних якостях, що негативно вплинуло на авторитет поліції як органу державної влади. Підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стала інформація про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000289 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України. Службовим розслідуванням встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 23.10.2020 про надання дозволу на проведення обшуку, під час досудового розслідування встановлено, що посадові особи Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області, у тому числі ОСОБА_1 , за попередньою змовою групи осіб вимагали неправомірну вигоду від громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за не створення штучних перешкод у виготовленні та перевезенні лісоматеріалів, безперешкодне переміщення лісопродукції, здійсненні господарської діяльності. 27.10.2020 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень. Саме внесення стосовно ОСОБА_1 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, вручення йому підозри, свідчить про вчинення ним дисциплінарного проступку, що полягає у ігноруванні завдань та обов`язків визначених Присягою працівника поліції, текст якої закріплено ст. 64 Закону України Про Національну поліцію, невиконання вимог частин 1 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, частини 1 статті 3, пунктів 1, 2 частини 1 статті 18; пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України Про Національну поліцію, абзацу 2 пункту 1 Розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, що виразилося у нехтуванні інтересами служби, низьких моральних якостях, що негативно вплинуло на авторитет поліції як органу державної влади. Вважає , що ОСОБА_1 правомірно був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Судом першої інстанції взагалі залишено поза увагою, та не надано

оцінки інформації викладеної в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 02.12.2020 по справі № 554/9894/20 , якою ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2020 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 залишено без змін. Акцентує, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що позивач скоїв дії, які підпадають під визначення дисциплінарного проступку: невжиття заходів щодо виявлення та припинення кримінального правопорушення, недотримання законодавства,

порушення норм професійної та службової етики, призвів до значного розголосу у засобах масової інформації, що призвело до значного зниження авторитету поліції серед населення. Так, предметом службового розслідування було порушення позивачем службової дисципліни, що не залежить від наявності чи відсутності остаточного вироку суду по кримінальному провадженню. В даному випадку, звільнення позивача відбулось у зв`язку з реалізацією дисциплінарного

стягнення за вчинення дисциплінарного проступку. Посилаючись на дискреційні повноваження та практику Верховного суду , вважає оскаржувані накази правомірними. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 , скасувати додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 , прийняти нове рішення суду, яким у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким , що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.03.2021, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу в Національній поліції України.

27.07.2020 позивача було призначено на посаду заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Сумській області.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.11.2020 №1707 за порушення службової дисципліни, що виразилося у ігноруванні завдань та обов`язків визначених Присягою працівника поліції, текст якої закріплено ст. 64 Закону України Про Національну поліцію, невиконання вимог частин 1 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, частини 1 статті 3, пунктів 1, 2 частини 1 статті 18; пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України Про Національну поліцію, абзацу 2 пункту 1 Розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, що виразилося у нехтуванні інтересами служби, низьких моральних якостях, що негативно вплинуло на авторитет поліції як органу державної влади, на підставі статей 11, 12, 13, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Згідно з наказом начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 03.12.2020 №587 о/с, у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 3 грудня 2020 року.

ОСОБА_1 , вважаючи незаконним притягнення до дисциплінарної відповідальності звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.11.2020 №1707 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області, та наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 03.12.2020 №587 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 прийняті з порушенням діючого законодавства, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи, тому позивач повинен бути поновлений на раніше займаній посаді та підлягає стягненню на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Частина 1 статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Частинами 1, 2 статті 19 Закону №580-VIII передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі по тексту - Статут) визначено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Відповідно до ст.11 Статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

За приписами статті 12 Статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Згідно з ст.13 Статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:

1) зауваження;

2) догана;

3) сувора догана;

4) попередження про неповну службову відповідність;

5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;

6) звільнення з посади;

7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до ст.14 Статуту Службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Пунктами 3, 7 чистини 1 ст.19 Статуту передбачено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції досліджений висновок службового розслідування з якого вбачається, що дисциплінарний проступок, вчинений позивачем, полягав у тому, що йому оголошено підозру у вчинення кримінального правопорушення за частиною 3 статті 368 КК України.

З висновку службового розслідування вбачається, що підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стала інформація про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000289 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України.

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2020 року по справі №260/1118/18 зазначила, що наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в органах внутрішніх справ, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених пунктом 66 Положення №114 у разі встановлення службовою перевіркою дій, що підривають довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби.

Так, службовим розслідуванням встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 23.10.2020 про надання дозволу на проведення обшуку, під час досудового розслідування встановлено, що посадові особи Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області, у тому числі ОСОБА_1 , за попередньою змовою групи осіб вимагали неправомірну вигоду від громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за не створення штучних перешкод у виготовленні та перевезенні лісоматеріалів, безперешкодне переміщення лісопродукції, здійсненні господарської діяльності. 27.10.2020 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції , що зміст висновку службового розслідування фактично тотожний змісту повідомлення про підозру майору поліції ОСОБА_1 по кримінальному провадженню, внесеному 29.09.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000289 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 Кримінального кодексу України та ухвали Октябрського суму м. Полтави , вирок по якому на час розгляду справи не ухвалено.

Приписами частини першої статті 62 Конституції України обумовлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким би позивача було визнано винним у вчиненні такого кримінального правопорушення та яке б набрало законної сили, що суперечить принципу презумпції невинуватості, регламентованому частиною 1 ст. 62 Конституції України.

З урахуванням приписів частини першої статті 62 Конституції України суд приходить до висновку, що у разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду відносно ОСОБА_1 будуть усі правові підстави для звільнення позивача з посади.

Проте висновки службового розслідування містить лише ті порушення, які інкримінуються позивачу у кримінальному провадженні та яким буде надана оцінка судом під час розгляду кримінального провадження.

Оскільки позивача звільнено зі служби на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII, тобто у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, відповідач в силу частини 2 статті 77 КАС України має обов`язок довести наявність в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

Позивач заперечує знайомство з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та про незаконну вирубку лісу ними , проти зговору з ОСОБА_4 і отримання грошових коштів.

Службовий висновок не містить самостійно доведених фактів, які б підтверджували порушення ОСОБА_1 службової дисципліни (як наприклад відсутні пояснення осіб та інші докази, які підтверджують наявність у діях позивача ознак дисциплінарного правопорушення).

Доказів в підтвердження обставин, викладених у висновку службового розслідування не надано, крім обставин, описаних в ухвалах Октябрського суду м. Полтави та інших матеріалах досудового розслідування.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що факт порушення позивачем службової дисципліни Головним управлінням Національної поліції в Сумській області службовим розслідуванням не встановлено та не доведено.

Ухвали Октябрського суду м. Полтави та Полтавського апеляційного суду , на які посилається апелянт, прийняті у кримінальному провадженні за №0000289 , не є кінцевими чи остаточними рішеннями , тому не можуть бути доказом в розумінні ч.6 ст.78 КАС України.

З урахуванням приписів ч.1 ст. 62 Конституції України, у даному випадку має місце підозра, висунута позивачу за фактом вчинення кримінального правопорушення, та відсутні достатні й необхідні правові підстави вважати, що в діях позивача наявний склад дисциплінарного проступку у вигляді порушення службової дисципліни.

Такі правові позиції були викладені в постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 823/1460/17 та від 14.11.2018 року у справі № 802/522/16-а.

Така ж позиція щодо неможливості притягнути працівника поліції до дисциплінарної відповідальності лише на підставі інформації, яка є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні, та про необхідність встановлення складу дисциплінарного проступку, який є відмінним від складу кримінального правопорушення викладений Верховним Судом, зокрема, в постановах від 23 січня 2020 року № 520/8550/18 та від 28.02.2020 у справі 818/1274/17.

Фактичною підставою для видачі наказів про накладення дисциплінарного стягнення та по особовому складу, яким позивача звільнено зі служби, слугував Висновок службового розслідування, складений за фактом внесення до ЄРДР відомостей про скоєне кримінальне правопорушення.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07.02.2020 року по справі №260/1118/18, від 08.08.2019 року по справі № 804/3447/17, від 29.05.2018 року по справі №800/508/17, від 02.10.2019 року по справі № 804/4096/17, згідно яких застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням усіх обставин вчинення дисциплінарного проступку та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. Етимологічним значенням дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету, що тісно пов`язані з морально-етичними нормами.

Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та, власне, органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року по справі №813/3279/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Судом першої інстанції вірно встановлено , що наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не містить конкретних обставин, які вказують на порушення позивачем службової дисципліни.

В наказі зазначено: за порушення службової дисципліни, що виразилося у ігноруванні завдань та обов`язків визначених Присягою працівника поліції, текст якої закріплено ст. 64 Закону України Про Національну поліцію, невиконання вимог частин 1 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, частини 1 статті 3, пунктів 1, 2 частини 1 статті 18; пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України Про Національну поліцію, абзацу 2 пункту 1 Розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, що виразилося у нехтуванні інтересами служби, низьких моральних якостях, що негативно вплинуло на авторитет поліції як органу державної влади, на підставі статей 11, 12, 13, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Тобто, в наказі перелічені лише загальні правові норми, але не вказано в чому конкретно полягає порушення службової дисципліни позивачем.

Отже, наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 30.11.2020 №1707 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУНП в Сумській області, та наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 03.12.2020 №587 о/с про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 прийняті з порушенням діючого законодавства, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Щодо посилань апелянта на практику Верховного Суду по справі № 260/1118/18, відповідно до якої Суд вважав накази про звільнення правомірними у випадках наявності кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що дійсно Верховний Суд у зазначених рішеннях дійшов висновку: «що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст. 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі «X.v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі «C. v. The United Kingdom» про неприйнятність заяви№ 11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру». Також Верховний Суд зазначав, що рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, хоч і прийнято на підставі відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження, розпочатого відносно нього за ч.3 ст. 368 КК України, однак ґрунтується на самостійних правових підставах.

У цій справі судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що матеріали службового розслідування не містять самостійно доведених фактів, які б підтверджували порушення ОСОБА_1 службової дисципліни , тобто факт порушення позивачем службової дисципліни службовим розслідуванням не встановлено та не доведено .

За таких обставин посилання апелянта на існуючу практику є недоречним.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Закону № 580-VIII день звільнення вважається останнім робочим днем.

Враховуючи наведене вище, а саме незаконність звільнення позивача, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді заступника начальника Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 04.12.2020 року.

За приписами частими другої ст.235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції в Сумській області від 11.01.2021 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить13319,06 грн., середньоденна 436,69 грн. (а.с.170), час вимушеного прогулу складає 102 дні, тому , суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 44542 грн. 38 коп..

Відповідно до частини першої ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби - рішення підлягає негайному виконанню.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з аналізу статті 134 КАС України, впливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підтвердження розміру витрат до суду надано : договір про надання правової допомоги від 10.12.2020, додаткову угоду до договору від 10.12.2020 №1 (а.с.260-262), ордер № 1011382 (а.с.73), акт виконаних робіт (надання послуг) від 16.03.2021 № 77 (а.с. 264), рахунок на оплату від 14.01.2021 №8, квитанцію від 15.01.2021 на суму 10000 грн. (а.с. 265).

Як вбачається з акту виконаних робіт (надання послуг) адвокатом надано, а позивачем прийнято та оплачено наступні послуги:

- консультація клієнта 2 год. (вартість послуги - 1000 грн);

- аналіз документів наданих замовником, необхідних для складання документів 2 год (вартість 1000 грн);

- складання процесуальних документів на подання їх до суду (вартість послуги - 5000 грн);

- участь у судових засіданнях у Сумському окружному адміністративному суді 03.02.2021, 26.02.2021, 15.03.2021 (загальна вартість послуги - 3000 грн).

Факт підготовки та підписання позовної заяви, відповіді на відзив, а також участь адвоката Хурсенка С.О. у судових засіданнях належним чином підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, протоколами судових засідань.

Вказана у квитанції від 15.01.2021 сума, сплачена позивачем за надання правничої допомоги, відповідає вартості послуг, зазначеній у додатковій угоді №1 від 11.12.2020 та акту виконаний робіт (надання послуг) від 16.03.2021.

Колегія суддів зазначає , що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

В цьому випадку принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 400/478/19, від 22.04.2020 у справі № 440/1757/19, від 05.11.2020 у справі № 1.380.2019.002578.

Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі справа №826/841/17.

Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 зроблено такий висновок: "Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті."

За положеннями ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Кодекс адміністративного судочинства містить норми, які визначають процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Отже за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень).

При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

При вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20, відповідно до яких, однією з особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, враховуючи обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., яка підтверджується належними доказами а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, колегія суддів звертає увагу на те , що апеляційна скарга не містить жодних доводів та обґрунтувань щодо незгоди з додатковим судовим рішення , яким стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., лише заявлена вимога про його скасування.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 та додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 480/9493/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 08.09.2021 року