Справа № 140/130/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/130/21 пров. № А/857/12601/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року (суддя Ксензюк А.Я., м. Луцьк, повне судове рішення складено 01 червня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 13.11.2020 року №8-ДС про припинення державної служби та звільнення з роботи; зобов`язати відповідача поновити його у Локачинському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на посаду рівнозначну посаді головного спеціаліста командування; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/130/21 позов задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 13 листопада 2020 року на 16 листопада 2020 року. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Проте, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, встановивши дату звільнення позивача в перший день його тимчасової непрацездатності. В матеріалах справи міститься листок непрацездатності позивача, в якому вказано, що з 16.11.2020 по 07.12.2020 позивач перебував на лікарняному у зв`язку з перенесеним захворюванням COVID 19. Крім того, судом залишено поза увагою, що позивач фактично виконував свої посадові обов`язки з 02.11.2020 по 03.11.2020 у вже реорганізованому Локачинському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на правильність висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову, тому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13.10.2015 №91-ОС прийнято на роботу та призначено ОСОБА_1 , на посаду головного спеціаліста відділення забезпечення Локачинського РВК в порядку переведення та заміщення вакантної посади зі збереженням 11 рагу державного службовця.

Позивачу 01.05.2016 було присвоєно 9 ранг державного службовця згідно з наказом від 24.10.2016 №68-ОС. 27.10.2016 позивача було призначено на посаду головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_3 зі збереження 9 рангу державного службовця наказом від 27.10.2016 №70-ОС. 02.05.2019 позивачу було присвоєно 8 ранг державного службовця відповідно до наказу від 02.05.2019 №43-ОС.

Відповідно до наказу військового комісара Волинського обласного ТЦК та СП від 13 листопада 2020 року № 8-ДС державного службовця ОСОБА_1 звільнено з державної служби, відповідно до частини 1 статті 87 Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю у зв`язку зі змінами в реорганізації праці та скороченням чисельності державних службовців. Підстава: спільна директива Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02 вересня 2020 року №Д-321/7/дск «Про проведення організаційних заходів в Збройних Силах України в 2020 році», витяг з директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 04.09.2020 року №Д-11дск.

Вважаючи наказ відповідача від 13.11.2020 року №8-ДС про припинення державної служби та звільнення з роботи протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність наказу відповідача про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, однак з метою дотримання гарантій, передбачених ст. 40 КЗпП України, вважав за необхідне змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 13 листопада 2020 року на 16 листопада 2020 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України «Про державну службу».

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення. Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»).

Частиною третьою та четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що на трудові відносини із державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Закону України «Про державну службу».

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

На підставі аналізу вищевказаного можна дійти висновку, що суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірному випадку в Локачинському РВК відбулись зміни в організації роботи, а саме: Локачинський РВК переформовано в Локачинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Наведені обставини, враховуючи приписи пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на переконання колегії суддів, є підставою, визначеною законом для звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділення забезпечення Локачинського РВК.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстава для звільнення позивача дійсно існувала.

Однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як неправомірного.

Як зазначено вище, частини третя та четверта статті 87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно з частиною 3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

Як встановлено судом, ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста командування Локачинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 13.10.2020, тобто в останній день додаткової відпустки за стаж державної служби понад п`ятнадцять років.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 15.09.2020 по справі №205/4196/18 відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі №6-156цс12 і від 23 січня 2013 року у справі №6-127цс12, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 16 березня 2020 року у справі №640/10761/14-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що гарантія частини третьої статті 40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України. А у разі порушення цієї гарантії негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, підлягають усуненню шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 13 листопада 2020 року на 16 листопада 2020 року (перший день виходу з відпустки).

Покликання позивача на те, що в період з 16.11.2020 по 07.12.2020 позивач перебував на лікарняному у зв`язку з перенесеним захворюванням COVID 19, а тому висновки суду першої інстанції щодо зміни дати звільнення є помилковими, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки 16 листопада 2020 року (понеділок) є першим робочим днем після 13 листопада 2020 року (останній день додаткової відпустки позивача та день його звільнення, визначений в оскаржуваному наказі). Факт перебування позивача на лікарняному з 16.11.2020 не спростовують висновку суду щодо визначення дати звільнення позивача з першого робочого дня, що настає після закінчення відпустки.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/130/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 09 вересня 2021 року

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду