Справа № 826/12807/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 вересня 2021 року 14:21 № 826/12807/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Домінант"

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень,

за участі представників сторін

від позивача - Цвера І.С.,

від відповідача - Макаренко Ю.С.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Домінант" (далі - ТДВ "Страхова компанія "Домінант", позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21 травня 2018 року №№ , .

Позовні вимоги мотивовано тим, що актом перевірки від 27 квітня 2018 року 3536/26-15-14-06-02/35850814 «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Домінант" податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року» не встановлено порушень позивачем правил податкового чи бухгалтерського обліку, порушення обґрунтовані ненаданням документів посадовим особам, які проводили перевірку, що спростовано матеріалами справи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року скасовано вказані вище рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою суддею у адміністративній справі №826/12807/18 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача вказує, що позивачем до перевірки не надано: ковер-ноти з переліком застрахованих осіб, бордеро, регістрів бухгалтерського обліку, платіжні документи, згідно з якими страховик приймає від іншого страховика частину відповідальності або всю відповідальність за ризиком. Таким чином, задекларовані суми у рядку 07 декларацій «Дохід за договорами страхування і співстрахування, визначений згідно з підпунктом 141.1.2 пункту 141.1 статті 141 розділу III Податкового кодексу України за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік не підтверджено документально.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позов вказує, що позивачем до перевірки не надано первинних документів (договорів, актів виконаних робіт, банківських виписок, картки рахунку 311 тощо), що підтверджують адміністративні витрати, інші витрати, інші операційні витрати на загальну суму 18541797 грн.

З огляду на викладене, відповідач вказує, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 21 травня 2018 року №№ , Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві діяло відповідно до норм Податкового кодексу України.

В підготовчому засіданні 13 травня 2021 року без виходу до нарадчої кімнати клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі залишено без розгляду та замінено відповідача з Головного управління Держаної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 13 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 02 вересня 2021 року представник позивача наполягала на задоволенні позову, представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби в м. Києві відповідно до статей 20 77, 82 Податкового кодексу України проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Домінант" з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року, за результатом якої складено акт від 27 квітня 2018 року 3536/26-15-14-06-02/35850814 (далі - акт перевірки).

Так, актом перевірки зафіксовано такі порушення:

- пункту 44.1, пункту 44.2, пункту 44.3, пункту 44.5 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 141.1.2 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 7 064 941, 00 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 3 319 270, 00 грн. та завищено податок на прибуток від страхової діяльності на загальну суму 522 974 грн.;

- пункту 2.8 постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", а саме позивачем перевищено встановлений ліміт залишку готівки в касі підприємства на загальну суму 505 210, 18 грн.

На підставі акту перевірки, відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення від 21 травня 2018 року:

- №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на прибуток страхових організацій, включаючи філіали аналогічних організацій, розташованих на території України" на суму 7 460 277 грн. (за основним платежем 6 541 966, 00 грн., за штрафними санкціями - 918 311 грн.);

- №, яким до позивача застосовано суму штрафних санкцій за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 463 702, 06 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 21 травня 2018 року №№ , протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною 5 статті 8 даного Закону підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Частиною 1 статті 9 Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як передбачено частинами 2, 3 статті 9 Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно абзацу 2 пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

У відповідності до пункту 136.2 статті 136 Податкового кодексу України під час провадження страхової діяльності юридичних осіб - резидентів одночасно із ставкою податку на прибуток, визначеною у пункті 136.1 цієї статті, ставки податку на дохід встановлюються у таких розмірах: 3 відсотки за договорами страхування від об`єкта оподаткування, що визначається у підпункті 141.1.2 пункту 141.1 статті 141 цього Кодексу; 0 відсотків за договорами з довгострокового страхування життя, договорами добровільного медичного страхування та договорами страхування у межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема договорів страхування додаткової пенсії, та визначених підпунктами 14.1.52, 14.1.52-1, 14.1.52-2 і 14.1.116 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 141.1.2 пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України об`єкт оподаткування страховика, до якого застосовується ставка, визначена відповідно до підпунктів 136.2.1 та 136.2.2 пункту 136.2 статті 136 Податкового кодексу України, розраховується як сума страхових платежів, страхових внесків, страхових премій нарахованих за договорами страхування і співстрахування. При цьому страхові платежі, страхові внески, страхові премії за договорами співстрахування включаються до складу об`єкта оподаткування страховика тільки в розмірі його частки страхової премії, передбаченої договором співстрахування. Страхові платежі, трахові внески, страхові премії за договором перестрахування до об`єкта оподаткування, до якого застосовується ставка визначена підпунктами 136.2.1 і 136.2.2 пункту 136.2 статті 136 Податкового кодексу України не включаються.

Зазначеним підпунктом Податкового кодексу України не передбачено включення до складу об`єкта оподаткування податком на дохід страхових платежів, страхових внесків, страхових премій, отриманих страховиком за договорами перестрахування.

Таким чином, вхідні перестрахувальні премії до об`єкта оподаткування не включаються, і сам об`єкт на вихідні перестрахувальні суми за договорами перестрахування не зменшується.

Згідно з підпунктом 141.1.3 пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування страховика збільшується: на суму витрат на формування страхових резервів (технічних або математичних) відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму коригування (зменшення) страхових резервів (технічних або математичних) відповідно до методики, яка визначається Нацкомфінпослуг за погодженням з Мінфіном України.

Водночас фінансовий результат до оподаткування страховика згідно з підпунктом 141.1.4 пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України зменшується: на суму коригування (зменшення) страхових резервів (технічних або математичних), на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму страхового резерву (технічного або математичного), сформованого в розмірі та порядку, передбаченими вищевказаною методикою.

Компанії, що здійснюють ризикові види страхування, формують та ведуть облік таких технічних резервів: резерв незароблених премій (частина страхових премій за договорами страхування, що відповідають страховим ризикам, що не минули на звітну дату. За своєю суттю це інструмент поділу отриманих премій між суміжними звітними періодами);резерв заявлених, але не виплачених збитків; резерв збитків, які виникли, але не заявлені; спеціальні технічні резерви, що формуються компаніями, які проводять окремі види обов`язкового страхування: резерв катастроф та резерв коливань збитковості.

Порядок обчислення розміру кожного з вищезазначених технічних резервів встановлено Правилами формування, обліку та розміщення страхових резервів за видами страхування, іншими, ніж страхування життя, затвердженими розпорядженням № 3104.

В контексті наведеного, суд зауважує, що підпунктом 141.1.5 пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України визначено, що коригування фінансового результату до оподаткування у зв`язку із створенням та використанням страховиками інших резервів (забезпечень), ніж зазначені вище, здійснюється у загальному порядку, встановленому пунктом 139.1 статті 139 цього Кодексу.

Так, з акту перевірки вбачається, що позивачем за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року задекларовано в рядку 01 декларації «Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» в сумі 37 626 745 грн.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач являється перестраховиком.

Так, позивачем надано до суду копії: договорів страхування та страхових сертифікатів (т. 1 а.с. 97-114, 119-259, т. 2 а.с. 35), договорів перестрахування (т. 2 а.с. 36-248, т. 3 а.с. 1-77) та виписок по рахунку (т. 3 а.с.78-93).

Суд зауважує, що ні до перевірки, ні під час розгляду справи в суді позивачем не надано копій, ковернотів з переліком застрахованих осіб, бордеро, регістрів бухгалтерського обліку, платіжних документів. Крім того, позивачем ні до перевірки, ні під час розгляду справи не надано первинних бухгалтерських документів, що підтверджують адміністративні витрати, інші витрати, інші операційні витрати.

З урахуванням наведено, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про не підтвердження позивачем документально доходу визначеного згідно з підпунктом 141.1.2 пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України, що свідчить про обґрунтованість та правомірність податкового повідомлення-рішення від 21 травня 2018 року №.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 21 травня 2018 року №№, суд зазначає таке.

З акту перевірки вбачається, що позивачем ліміт залишку готівки в касі за перевіряємий період не встановлювався.

Відповідно до пункту 2.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (чинного у перевіряємий період), Підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують

установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов`язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб.

За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства (підприємця) може здаватися до операторів поштового зв`язку та небанківських фінансових установ, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку.

Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів.

Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Згідно пункту 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, ліміт залишку готівки в касі (далі - ліміт каси) - граничний розмір суми готівки, що може залишатися в касі в позаробочий час.

Пунктом 5.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, визначено, що якщо підприємством ліміт каси не встановлено (незалежно від причин такого невстановлення), то ліміт такої каси вважається нульовим. У цьому разі вся готівка, що перебуває в його касі на кінець робочого дня і не здана підприємством відповідно до вимог цього Положення, вважається понадлімітною.

Так, з акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено тримання позивачем у позаробочий час у касі готівки у межах, що перевищує встановлений ліміт в сумі 505210.18 грн, а саме: згідно сторінок касової книги за період з 21 квітня 2015 року по 16 жовтня 2017 року позивачем отримано готівкові кошти з банку та повернення з підзвіту, вищезазначені готівкові кошти знаходились у касі позивача до 16 жовтня 2015 року, до обслуговуючого банку готівка не здавалась.

Докази на спростування викладеного в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21 травня 2018 року №№ необґрунтованим.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки судом встановлено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлнь-рішень.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Домінант" відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 09 вересня 2021 року