Справа № 380/8583/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/8583/21
У Х В А Л А

з питань закриття провадження у справі

09 вересня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №380/8583/21 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Яворівської районної ради Львівської області (8100, Львівська обл., Яворівський район, м. Яворів, вул. І.Франка, буд. 8) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним і скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Яворівської районної ради Львівської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , в якому просила:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області від 25.07.2014 року № 2/1559 «Про повернення конфіскованого житлового будинку ОСОБА_3 »

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , з 2009 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , та з 2013 року проживає разом зі своїм чоловіком в зареєстрованій за чоловіком на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_3 .

В квітні 2021 року, на адресу проживання позивачки, та її чоловіка, а саме: АДРЕСА_4 надійшло рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09.04.2021 року в цивільній справі № 460/2822/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Немирівської селищної ради Яворівського району Львівської області, ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Яворівська міська рада про скасування розпорядження та свідоцтва про право власності на майно.

Із вказаного судового рішення, позивачці стало відомо про те, що ОСОБА_2 обґрунтовувала свій позов в цивільній справі № 460/2822/14-ц тим, що житловий будинок по АДРЕСА_5 , в якому Позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 проживає з 2013 року, та який належить її чоловікові на праві приватної власності раніше належав на праві приватної власності батькові ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , проте 09.09.1950 за рішенням особливої наради при МДБ СРСР її , її батька ОСОБА_5 , її матір ОСОБА_6 та сестру ОСОБА_7 було виселено на спецпоселення в Іркутську область, з якого були звільнені в січні 1957 року. Протягом цього часу житловий будинок, в якому вони проживали був конфіскований. Довідкою інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області від 02.11.1992 року №4/5-10020с підтверджено, що її сім`я на підставі закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Після конфіскації житловий будинок було передано ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (дід та баба чоловіка Позивачки).

25.07.2014 комісією з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради винесено рішення № 2/1559, яким вирішено повернути їй, як спадкоємиці першої черги реабілітованого та померлого ОСОБА_5 , конфіскований будинок в цілому, розміщений за адресою: АДРЕСА_5 , рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 05.10.2001 №23/1400 вважати таким, що втратило чинність. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли, а тому житловий будинок в АДРЕСА_5 , не є зайнятим, будинок зберігся, а тому є всі правові підстави повернення такого як спадкоємцю реабілітованого та отримання в нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину за законом.

Таким чином, із вище наведеного вбачається той факт, що житловий будинок в АДРЕСА_5 , в якому проживає Позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , та який останньому належить на праві приватної власності, на підставі рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області від 25 липня 2014 року № 2/1559 «Про повернення конфіскованого житлового будинку ОСОБА_3 вирішено фактично вилучити з власності чоловіка Позивачки - ОСОБА_4 , та повернути ОСОБА_2 як спадкоємиці реабілітованого ОСОБА_5 на підставі закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», оскільки такий начебто не був зайнятим.

Слід зазначити про те, що про наявність рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області від 25 липня 2014 року № 2/1559 Позивачка дізналася лише в квітні 2021 року, після отримання рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09.04.2021 року в цивільній справі № 460/2822/14-ц, оскільки її чоловік ОСОБА_4 не повідомляв про наявність судової справи в Яворівському районному суді Львівської області, а вона в свою чергу не була учасником вище вказаної цивільної справи, більше того вона тривалий час працювала та працює за межами України, відтак не завжди перебуває по місцю проживання, що свідчить про те, що Позивачка за вказаних обставин не могла раніше дізнатися про наявність вище вказаного рішення комісії.

Проте, рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області від 25 липня 2014 року № 2/1559 є протиправним, прийнятим всупереч закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, таким, що порушує права Позивачки як члена сім`ї ОСОБА_4 , оскільки вказаним оскаржуваним рішенням Позивачку фактично позбавлено місця постійного проживання (зважаючи на те, що остання проживає разом зі своїм чоловіком в будинку по АДРЕСА_5 з 2013 року, та була вселена до вказаного будинку на законних підставах як член сім`ї власника будинку), порушено її право власності, так як нею разом з чоловіком вкладено спільні сумісні кошти в ремонт, перебудову вказаного житлового будинку, а на земельній ділянці, на якій розташований спірний житловий будинок нею разом з чоловіком зводиться ще один житловий будинок, а відтак рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області від 25 липня 2014 року № 2/1559 підлягає скасуванню.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зі змісту оскаржуваного рішення, не вбачається, чи досліджувала комісія факт зайняття будинку, чи встановлювала наявність спадкоємців ОСОБА_8 , чи досліджувала факт набуття права власності на спірний будинок з боку батька ОСОБА_10 , що свідчить про необґрунтованість такого рішення, яке оскаржується.

Наведене, свідчить про те, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки спірний будинок хоча і зберігся проте, був зайнятий спадкоємцями ОСОБА_8 , а відтак станом на момент прийняття оскаржуваного рішення були відсутні підстави передбачені ч.2 ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» для повернення вказаного будинку ОСОБА_2 .

Також, позивачка звертає увагу на наявність суперечностей між рішенням Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Яворівської районної ради Львівської області № 2/1559 від 25 липня 2014 року, та правовстановлюючими документами, належними спочатку ОСОБА_8 , а згодом ОСОБА_4 , в частині обсягу майна, яке мало б бути повернутим Позивачці, зокрема, в рішенні комісії вказано повернути позивачці вцілому житловий будинок АДРЕСА_5 , в той час як відповідно до правовстановлюючих документів ОСОБА_8 , а згодом ОСОБА_4 належала (належить) квартира АДРЕСА_3 .

Комісія не перевірила, та не встановила зі скількох квартир складається спірний житловий будинок, не встановила чи не порушуються права третіх осіб, які могли б проживати у спірному будинку.

Позивачка зазначає, що подання даного позову має важливе значення для неї, оскільки оскаржуваним рішенням її фактично позбавлено житла, більше того, нею вкладено значну суму коштів для ремонту даного будинку, та будівництва нового будинку на земельній ділянці на якій також розташований спірний будинок, тому у випадку позбавлення можливості оскаржити рішення Комісії, остання фактично втратить житло, не зможе повернути кошти вкладені в ремонт спірного будинку, не зможе добудувати новий будинок.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Позивачка вказує виключно на порушення спірним рішенням її цивільних прав, вказана обставина на думку суду підтверджує про спір щодо будинку, місця проживання тощо.

Згідно з ст. 19 Конституції України, Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що позивачка безспірно має право на звернення до адміністративного суду із позовом на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів щодо рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Таким чином, вказаною нормою визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права. По суті набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

На думку суду, розгляд та вирішення даної справи адміністративним судом, не в залежності від результатів розгляду, є неможливим, оскільки суду необхідно буде втручатись в спір, в тому числі і про правомірність набуття права власності третьою особою, що призведе до стану правової невизначеності.

Задоволення судом таким позовних вимог, по суті призведе до вирішення питання про правомірність набуття у власність третьою особою нерухомого майна, як об`єкта цивільних прав. Зазначене з огляду на визначений законодавством порядок набуття речових прав на нерухомість та принцип презумпції правомірності набуття права власності унеможливлює вирішення даного спору адміністративним судом по суті при розгляді заявлених позовних вимог.

На думку суду вказані позивачкою підстави позову підтверджує обставину, що даний спір по суті є приватноправовим. Також суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суд дійшов висновку, що даний спір, не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право цивільне, а тому має вирішуватися судами за правилами, в даному випадку, цивільного судочинства. Отже, спірні правовідносини виходять за межі компетентності адміністративних судів, а тому такі підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, спір у даній справі не є публічно-правовим, відтак провадження у справі слід закрити.

Керуючись ст.ст. 238, 248, 256, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі № 380/8583/21 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Яворівської районної ради Львівської області (8100, Львівська обл., Яворівський район, м. Яворів, вул. І.Франка, буд. 8) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним і скасування рішення, - закрити.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду до юрисдикції місцевого загального суду за правилами ЦПК України.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 908,00 грн. повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала складена у повному обсязі 09.09.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.