Справа № 140/3664/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судом в складі:
головуючого-судді: Шинкар Т.І.,
суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.
ухвалену в порядку письмового провадження в м. Львові за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя Мачульський В.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у м. Луцьку від 17 травня 2021 року у справі №140/3664/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років на підставі довідки Волинської обласної прокуратури №21-72 вих20 від 19.11.2020 з 01.10.2020 у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати та зобов`язано відповідача здійснити позивачу з 01.10.2020 перерахунок та виплату пенсії (з урахуванням раніше виплачених сум) в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Волинської обласної прокуратури №21-72 вих20 від 19.11.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі №140/3664/21 - без змін.

Не погоджуючись із прийнятим судом апеляційної інстанції судовим рішенням, вважаю за необхідне висловити свою окрему думку з огляду на таке.

На час призначення ОСОБА_1 пенсії (29.09.2011) особливості пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури визначалися статтею 501 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (далі Закон № 1789-XII) (до 15.07.2015).

01.10.2011 набрав чинності Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011 (далі Закон №3668-VІ), статтею 2 якого запроваджено обмеження максимального розміру пенсії зокрема і для осіб, які отримують пенсію в тому рахунку і відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Частиною другою розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VІ передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Слід також зазначити, що 24.12.2015 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016.

Відповідно до п.25 цього Закону частину першу статті 2 Закону №3668-VІ було доповнено реченням такого змісту : «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно, в тому числі, до Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати 10740 гривень».

Саме цим Законом були внесені зміни до частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII, відповідно до якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

При цьому, пунктом другим Прикінцевих положень Закону №911-VIII від 24.12.2015 передбачено, що визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.

Верховний Суд у постанові від 12.11.2019 по справі №360/1428/17 зазначив, що дія положень Закону №911-VIII щодо значення максимального граничного розміру пенсії (обмеження) застосовуються до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.

Таким чином, до розміру пенсії позивача не можуть застосовуватись обмеження максимального розміру пенсії, визначені Законом №1697-VІІ.

Додатково слід вказати, що основою для внесення змін до спеціального Закону, яким є Закон №1697-VІІ, був Закон №911-VIII від 24.12.2015, який чітко визначає, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Так, у Рішенні №3-рп/2001 від 05.04.2001 Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме : коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 по справі №308/11498/16-а висловив правову позицію про те, що оскільки перерахунок пенсії позивачу пов`язаний з переглядом розміру вже призначеної йому пенсії, то при визначенні розміру не може поширюватися законодавство, яке прийняте після призначення вказаної пенсії, крім випадків покращення становища позивача.

Отже вважаю безпідставним застосування до спірних правовідносин положень Закону №1697-VІІ в частині обмеження пенсії максимальним розміром, оскільки цей закон поширює свою дію на працівників прокуратури, яким пенсія призначена та виплачується саме за нормами цього Закону з дати набрання ним чинності.

Як встановлено судом, вперше пенсія позивачу призначена з 29.09.2011, тобто під час дії Закону №1789-XII.

Наведене дає підстави дійти висновку, що законодавче нововведення щодо обмеження максимального розміру пенсій не може застосовуватись до раніше призначених пенсій, оскільки в даному випадку буде порушуватись принцип незворотності нормативно-правових актів у часі, закріплений у статті 58 Конституції України.

Слід зазначити, що питання обмеження максимальним розміром пенсії, крім пенсій, призначених за нормами Закону України «Про прокуратуру» стосувалося також пенсій військовослужбовців, яким пенсія призначалась за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №848-VIII від 24.12.2015, статтю 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» доповнено частиною 7, відповідно до якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016.

При цьому у вказаному рішенні Конституційний суд вказав, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 цього Закону суперечать статті 17 Конституції України.

Таким чином, за змістом рішення Конституційного Суду України обмеження максимальним розміром пенсії не відповідає статті 17 Конституції України і таке обмеження є протиправним.

Правова позиція з вказаного питання викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2020 по справі №813/678/18 та від 09.02.2021 по справі №640/2500/18, яка в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мала була бути врахована при розгляді цієї справи.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, вважаю, що дії відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром є протиправними.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів №11 та №14 (04.11.1950) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10, №71378/10) зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п.52).

Відповідно до п.п.21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини також у справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. TheUnitedKingdom № 44277/98).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Таким чином, відмова у проведенні перерахунку пенсії із застосуванням обмеження її максимального розміру на підставі та у порядку, визначеному законом, чинним на момент призначення позивачу пенсії, є втручанням у його майнові права в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суддя Р. В. Кухтей