Справа № 200/7893/21
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2021 р. Справа№200/7893/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_1 ; рнокпп: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області (місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , 18 грудня 2020 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області про:

- визнання неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області щодо несплати на корить ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання по рішенню Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі №0540/9237/18-а;

- стягнення з Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошової суми 2 185,15 гривень, яка є інфляційними втратами нарахованими на суму заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ГУ ПФУ в Донецькій області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі № 0540/9237/18-а за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року;

- стягнення з з Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову суму 1 103,27 гривень, у вигляді 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ГУ ПФУ в Донецькій області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі № 0540/9237/18-а за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на виконання рішення суду Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року 17 березня 2021 виплачені кошти у сумі 18362,63 грн. Але відповідач фактично виконав рішення суду, яке набрало законної сили 15.03.2019, а весь час умисно не виконував рішення суду.

Проте, виконуючи рішення суду, відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу суму компенсації втрати частини доходів, які виплачуються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» одночасно з виплатою суми пенсії, яке не була отримана з вини органу, що призначає пенсію.

Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до виплати кредиторові. Між тим, спірні правовідносини врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, статтею 55 Закону № 3362, яка гарантує, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України виплачується з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Зазначає, що позивач не є кредитором по відношенню до Головного управління, посилається на судову практику з цього приводу, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповідь на відзив позивач зазначає, що предметом розгляду справи було стягнення за судовим рішенням. Наголошує, що вказаною статтею визначені загальні правила відповідальності за порушення будь якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Отже, приписи статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами Закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з рішення суду, посилається на судову практику, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

14 липня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином України, відповідно до паспорту № НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року по справі № 0540/9237/18-а, яке набрало законної сили на підставі Ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2019 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку призначеної з 04.01.2017 пенсії за вислугу років на підставі довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення від 09.08.2018 №459, складену Головним управління Національної поліції в Донецькій області на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2018 року по справі №805/2026/18-а, зміненого постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії на підставі довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 09.08.2018 №459; та здійснити виплату грошової суми, яка є різницею між фактично виплаченим розміром пенсійного забезпечення та розміром пенсійного забезпечення після його перерахунку.

Позивачем вживались заходи щодо виконання рішення суду, а саме направлялись запити до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області, на які надано відповіді:

- від 06.05.2019 року №Веб-05001-Ф-С-19-016364, яким вказано, що доплату за період з 04.01.2017 по 14.03.2019 у загальній сумі 18 362,63 грн. буде виплачена згідно Постанови № 649;

- від 29.10.2020 року №7845-7624/І-09/8-0500/20 відповідно до якого виплата доплати пенсії за Рішенням суду за період з 04.01.2017 по 14.03.2019 у загальній сумі 18 362,63 грн. буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду за рахунок коштів Державного бюджету України;

- від 22.03.2021 року № 2556-2040/І-03/8-0500/21, з якого вбачається, що зараховано доплату на картковий рахунок позивача в березні 2021 року за період з 04.01.2017 по 14.03.2019 у сумі 18 362,63 грн.;

- від 25.03.2021 року № 0500-0302-8/6740, відповідно до якого 17.03.2021 року доплату за рішенням за період з 01.04.2017 по 14.03.2019 у загальній сумі 18 362,63 грн. зараховано на картковий рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк».

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2021 року по справі № 243/4152/21 закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Спірним питанням даної справи є правомірність бездіяльності відповідача стосовно несплати інфляційних втрат та 3% річних.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання встановлюються Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Положеннями частин першої та другої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно частин першої та другої статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що виконання рішень суду саме про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, покладено на Державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, із визначенням тримісячного строку виконання вказаних рішень. При цьому, виплата компенсації в розмірі трьох відсотків річних передбачена лише у разі не перерахування коштів протягом трьох місяців за рішенням суду про стягнення коштів, а не зобов`язального характеру.

Суд звертає увагу на те, що рішенням суду від 27 грудня 2018 року по справі № 0540/9237/18-а прийнято рішення зобов`язального характеру, а не про стягнення коштів, отже норми Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, спірні правовідносини виникли з приводу виконання судових рішень.

У постанові від 08.02.2018 року у справі № 826/22867/15 Верховий Суд зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Між тим спірні правовідносини врегульовані пенсійним законодавством, зокрема, частиною 3 статті 52 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, яка передбачає, що виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія.

Позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Таким чином, проаналізувавши зміст наведених норм, суд вважає, що передбачене нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у даній справі.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України, до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Таким чином, зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з цим суд зазначає, що частиною 2 статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Проте позивачем не заявлено відповідних позовних вимог у цій справі.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розподіл судових витрат не здійснюється у зв`язку з відмово в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_1 ; рнокпп: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області (місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область; ) про визнання неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області щодо несплати на корить ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок невиконання грошового зобов`язання по рішенню Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі №0540/9237/18-а; стягнення з Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову суму 2 185,15 гривень, яка є інфляційними втратами нарахованими на суму заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ГУ ПФУ в Донецькій області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі № 0540/9237/18-а за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року; стягнення з з Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову суму 1 103,27 гривень, у вигляді 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ГУ ПФУ в Донецькій області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі № 0540/9237/18-а за період з 15.03.2019 року по 17.03.2021 року відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10 вересня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова