Справа № 420/10671/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (26 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (вул. Левітана, 113, м. Одеса, 65121) про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся з адміністративним позовом (а.с.30-37) ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо нарахування та виплати йому ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період служби з 01 серпня 2015 року по 28 лютого 2018 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період служби з 01 серпня 2015 року по 28 лютого 2018 року;

стягнути з відповідача на його ОСОБА_1 , користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 334 627,26 грн.

Ухвалою суду від 25.06.2021 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

Позивач звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача на його ОСОБА_1 , користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 304206,6 грн.

Ухвалою суду від 13.07.2021 року позовна заява прийнята до розгляду та провадження по справі відкрите, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивач зазначив, що він, полковник ОСОБА_1 , начальник групи чергових відділу управління службою штабу, проходив військову службу та звільнений зі служби з виключенням зі списків особового складу наказом № 282-ОС від 31.07.2019 року у зв`язку з закінченням строку контракту.

Пунктом 9 Розділу І «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України 25 червня 2018 року № 558 встановлено, що військовослужбовцям здійснюється індексація грошового забезпечення.

24.02.2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання інформації про нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року, загального розміру цієї індексації, причини її невиплати та можливості її виплати.

Представник відповідача листом № П/к-24 від 05.03.2021 року повідомив позивача, що: 1) індексація грошового забезпечення за період з 01 серпня 2015 року по 28 лютого 2018 року не була нарахована та виплачена; 2) загальний розмір індексації грошового забезпечення за цей період буде відомий після надходження відповіді на запит ОПЗ ДПС України з Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України; 3) виплата не здійснювалась у зв`язку з відсутністю асигнувань на дану виплату в період з 01 серпня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Виплата буде здійснена в найближчий час після надходження асигнувань на дану виплату за вказаний вище період.

14.05.2021 року позивачу була здійснена виплата залишку повного грошового забезпечення у розмірі 19 511,83 грн. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку, необхідно керуватися порядком, встановленим Кодексом законів про працю України. Позивач з посиланням на ст.ст.116,117 КЗпПУ, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р №100 (далі - Порядок №100) просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що з моменту звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу 31.07.2019 року до моменту звернення до відповідача 24.02.2021 пройшло 1 рік 6 місяці і 24 дні, що свідчить про умисне затягування часу з метою незаконного стягнення середнього заробітку з державної установи.

Також, відповідач зауважив, що сума індексації грошового забезпечення, яка була виплачена позивачу за період з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року, склала 195 11,83 грн, що є абсолютно неспівмірною із сумою середнього заробітку яку просить стягнути позивач за несвоєчасний розрахунок 304 206,6 грн.

Також представник відповідача стверджує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, таким чином на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Представник відповідача звертає увагу на постанову Верховного Суду України від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, якою вказано, що у разі невиплати компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини застосовується передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Представник відповідача посилається на правову позицію щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, є необхідність застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом, на посаді полковника, начальника групи чергових відділу управління службою штабу, звільненого наказом Голови державної прикордонної служби України №621-ОС від 13.06.2019 року в запас Збройних Сил України та звільнений за п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» (припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби під час дії особливого періоду у зв`язку із закінченням строку контракту) і виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.44).

24.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату належних йому сум індексації при звільненні з військової служби (а.с.45).

05.03.2021 року відповідачем сформовано відповідь за № 11/к-24, якою повідомлено, що індексація грошового забезпечення за період з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року не була нарахована та виплачена, виплата не здійснювалась у зв`язку з відсутністю асигнувань на дану виплату в період з 01.08.2015 року по 28.02.2018, однак буде здійснена в найближчий час після надходження асигнувань на дану виплату за вказаний вище період (а.с.46).

14.05.2021 року відповідачем у добровільному порядку сплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року у сумі 19 511,83 грн (а.с.48).

Враховуючи, що після звільнення відповідач з ним розраховувався 14.05.2021 року, позивач вважаючи порушеними його права звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2019 по 15.05.2021 року.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В наказі Голови державної прикордонної служби України №621-ОС від 13.06.2019 року про виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення позивача не зазначено про виплату позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні.

Проте судом достовірно встановлено, що не оспорюється представником відповідача у відзиві, що після звільнення позивача зі служби йому нараховувались та виплачувались належні йому виплати при звільненні. Позивач був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення 31.07.2019 року, проте останні виплати йому здійснені 14.05.2021 року (індексація у сумі 19 511,83 грн).

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

У даній справі судом встановлено, що відповідач не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів при його звільненні 31.07.2019 року.

Нарахування та виплата індексації здійснена 14.05.2021. Вказані обставини не заперечуються відповідачем.

У позові позивач визначає, що його середньомісячний заробіток складає 15 210,33 грн, при цьому ОСОБА_1 вважає, що у період з 31.07.2019 р. по 14.05.2021 р. відповідачем затримано розрахунок на 20 місяців.

Суд бере до уваги та враховує тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, звернення позивача до суду з вимогою про стягнення відповідних сум 24.02.2021 (після більше 1,5 роки) після звільнення 28.11.2019; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 .

Також суд бере до уваги доводи відповідача щодо правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі 480/3105/19 від 30.11.2020 року, що полягає в наступному.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (вул. Левітана, 113, м. Одеса, 65121, ) про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 3 000,00 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва