Справа № 380/9196/21
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року

справа №380/9196/21

провадження № П/380/9330/21

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Красневич Ю.Б.,

за участю:

представники сторін не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Львівській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 30.12.2020 №13-15668/16-20-СГ «Про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 №ЗВ-020 від 27.11.2020 шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована на території Ясеницької сільської ради, Турківського району Львівської області з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він звернувся до відповідача із клопотанням №ЗВ-020 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки « 01.03 Для ведення особистого селянського господарства» орієнтовною площею 1,9000 га, яка розташована на території Львівської області, Турківського району, Ясеницької сільради. У відповідь отримав відмову, яка оформлена у вигляді наказу від 30.12.2020 №13-15668/16-20-СГ «Про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Позивач вказує, що оскаржуваний наказ не містить вмотивованих підстав для відмови у реалізації права на одержання земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. Зазначає, що вичерпний перелік підстав для відмови передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України. Вважає оскаржуваний наказ протиправним, а відтак такий необхідно скасувати та зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 №ЗВ-020 від 27.11.2020 шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована на території Ясеницької сільської ради, Турківського району Львівської області з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства». Просив позовну заяву задовольнити.

Ухвалою від 14.06.2021 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 07.07.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач 28.07.2021 подав до суду відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач стверджує, що за результатами розгляду клопотання позивача, керуючись ч.7 ст.118 Кодексу, наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 30.12.2020 № 13-15668/16-20-СГ відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з підстав: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, а саме: земельна ділянка відноситься до сільськогосподарських земель - сіножаті, яка може надаватись громадянам лише в оренду для сінокосіння і випасання худоби у відповідності до ст. 34 Земельного кодексу України. Представник відповідача вказує, що з аналізу законодавства, яке регулює відносини у сфері набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель державної власності випливає, що сіножаті можуть перебувати у громадян виключно на праві оренди. Таким чином, представник відповідача вважає, що ГУ Держгеокадастру у Львівській області правомірно відмовлено ОСОБА_2 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Просив у задоволені позову відмовити повністю.

25.08.2021 позивач подав відповідь на відзив (вх.№61135).

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання. Подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі у порядку письмового провадження. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання. Клопотань про розгляд справи без участі його представника до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з клопотанням ЗВ-020 від 27.11.2020 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки « 01.03 Для ведення особистого селянського господарства» орієнтовною площею 1,9 га, яка розташована на території за межами с.Ясениця, Турківського району, Львівської області. До вказаного клопотання долучено графічні матеріали з бажаним місцем розташування земельної ділянки.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 30.12.2020 №13-15668/16-20-СГ відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з підстав: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (п.7 ст. 118 Земельного кодексу України), а саме: земельна ділянка відноситься до сільськогосподарських земель - сіножаті, яка може надаватись громадянам лише в оренду для сінокосіння і випасання худоби у відповідності до ст. 34 Земельного кодексу України.

Позивач, вважаючи наказ про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою безпідставним та таким, що порушує його права та законні інтереси, звернувся за їх захистом до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 та 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення, зокрема, належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Частиною 3 ст. 22 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Порядок передачі земельних ділянок громадянам у власність та в користування врегульовано нормами ст.ст. 116, 118, 121, 123 ЗК України

Зокрема, як встановлено ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені ст. 121 ЗК України. Зокрема, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частина 7 ст. 118 ЗК України визначає підстави відмови у наданні такого дозволу, за наявності яких орган уповноважений на розгляд питань та прийняття відповідного рішення вправі відмовити заявнику. А саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічний за змістом порядок звернення та розгляду уповноваженими органами заяв громадян про надання у користування земельних ділянок державної або комунальної власності, передбачений статтею 123 ЗК України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням ЗВ-020 від 27.11.2020, в якому просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» орієнтовною площею 1,9 га, яка розташована за межами с.Ясениця, Турківського району, Львівської області. До клопотання долучив графічні матеріали, з відображенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

За результатами розгляду вказаного клопотання, відповідач наказом від 30.12.2020 №13-15668/16-20-СГ відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з підстав: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до інформації, наданої Державним кадастровим реєстратором з викопіюванням з планово-картографічних матеріалів існуючих проектів землеустрою, запропонована позивачем до відведення земельна ділянка знаходяться на сільськогосподарському угідді - сіножаті (графа 11).

Тобто, вказана земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а за видом використання - для сінокосіння та випасання худоби.

Згідно з ч.5 ст.20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Статтею 34 ЗК України передбачено особливості набуття громадянами прав на сільськогосподарські землі, які за видом використання призначені для сінокосіння та випасання худоби.

Так, відповідно до положень цієї статті, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби це ділянки сільськогосподарського призначення, які надаються тільки в тимчасове користування (оренду) і повинні використовуватися виключно як сінокіс чи пасовище.

Тому, дозвіл на розроблення проекту землеустрою на вказану позивачем в клопотанні від 27.11.2020 земельну ділянку, міг бути наданий позивачу лише з метою отримання в подальшому права користування на неї, на умовах оренди за відповідним його зверненням.

Оскільки позивач не звертався до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для отримання цієї земельної ділянки у користування, а вказав про намір отримати її у власність, суд вважає обґрунтованою відмову відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою за зверненням позивача у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законодавства.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що сам факт віднесення спірної земельної ділянки за цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення є достатньою підставою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою з метою отримання її у власність. Як вже зазначалось судом, норми ст. 22 ЗК України передбачають можливість отримання громадянами земель сільськогосподарського призначення як у власність так і в користування. Тобто, ця норма є загальною. Порядок набуття громадянами прав на сільськогосподарські землі, що призначені для використання під сінокосіння, пасовище чи городництво визначений в ст.34 та ст.36 ЗК України. Ці норми законодавства є спеціальними та передбачають можливість передачі громадянам таких земельних ділянок виключно у користування на умовах оренди. Позивач просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку з метою отримання у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Частиною 4 ст. 5 цього Закону передбачено, що земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Таким чином, ведення особистого селянського господарства на землях сільськогосподарського призначення передбачає можливість їх використання в більш ширших цілях, ніж лише для сінокосіння та випасання худоби, що суперечить ст.20 та ст.34 ЗК України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 30.12.2020 №13-15668/16-20-СГ «Про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 №ЗВ-020 від 27.11.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована на території Ясеницької сільської ради, Турківського району Львівської області з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства», суд враховує, що вказана позовна вимога є похідною від першої позовної вимоги, а тому також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті конкретних обставин цієї справи суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 09.09.2021.

Суддя Р.І. Кузан