Справа № 826/2124/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2124/18 Суддя першої інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

за участю:

представника відповідача: - Цимбалістого Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 27 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області);

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 грудня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора та ОСОБА_1 звернулись з апеляційними скаргами, в якій Офіс Генерального прокурора просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. ОСОБА_1 просить змінити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2021 року, виклавши абз. 4 резолютивної частини у наступній редакції: «стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 1 750 205,01 грн.», в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

28 серпня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 33592, ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, вважає її необґрунтованою, в той час просить задовольнити власну апеляційну скаргу в повному обсязі.

06 вересня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34667, від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до змісту якого Офіс Генерального прокурора вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний у даній справі наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" було винесено відповідачем після отримання відповідного подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів згідно рішення останньої від 20 грудня 2017 року, яке визнано незаконним та скасоване Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року (справа №9901/427/18, адміністративне провадження №П/9901/427/18), що є підставою для скасування спірного наказу, поновлення позивача на посаді з 27 грудня 2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову, проте зазначає, що судом невірно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також невірно визначено початок строку вимушеного прогулу, з урахуванням чого рішення суду підлягає зміні, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України на прокурорсько - слідчих посадах з серпня 1991 року.

Наказом Генерального прокурора України від 04 липня 2014 року № 1292 ц позивача призначено на посаду старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області).

Листом від 30 листопада 2017 року 11/1/1-1574вих-17 Генеральна прокуратура України звернулася до КДКП щодо внесення подання про звільнення з посади та органів прокуратури старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

За наслідками розгляду зазначеного подання Комісією прийнято рішення від 20 грудня 2017 року №341зпз-17, яким вирішено внести відповідне подання Генеральному прокурору України про звільнення ОСОБА_1 . Щодо мотивів такого рішення, то такими зазначено те, що посаду, яку обіймав ОСОБА_1 , ліквідовано в результаті змін, внесених до структури та штатного розпису Генеральної прокуратури України згідно з наказами Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року № 11-шц, від 15 травня 2015 року № 43-шц та від 16 липня 2015 року № 56-шц.

На підставі подання КДКП Генеральним прокурором України видано наказ від 27 грудня 2017 року № 1193-ц про звільнення ОСОБА_1 із вказаної посади та з органів прокуратури.

Вважаючи, вказаний наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII), однією з підстав для звільнення прокурора є ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9).

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 51 Закону № 1697-VII особою, яка в установленому цим Законом порядку приймає рішення про звільнення прокурора Генеральної прокуратури України з посади, є Генеральний прокурор.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно з частиною першою статті 62 Закону № 1697-VII подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою правосуддя або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках.

У поданні Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Вищої ради правосуддя про звільнення прокурора з посади зазначаються: 1) дата внесення подання; 2) прізвище, ім`я, по батькові прокурора; 3) рік народження прокурора; 4) відомості про перебування на посаді прокурора; 5) фактичні обставини, що підтверджують наявність підстави для звільнення прокурора.

Згідно з частиною третьою статті 62 Закону № 1697-VII прийняття рішення про звільнення прокурора з посади здійснюється особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради правосуддя.

Так, як вбачається з матеріалів справи, КДКП внесено подання про звільнення ОСОБА_1 з посади у зв`язку зі змінами в структурі та штатному розписі ГПУ, які відбулися на підставі наказів Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року №11-шц, від 15 травня 2015 року № 43-шц та від 16 липня 2015 року № 56-шц.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, обумовлені зазначеними наказами зміни у структурі і штатному розписі ГПУ раніше уже слугували підставою для звільнення позивача із займаної посади, утім постановою від 28 лютого 2017 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 826/1977/16 (залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року) ОСОБА_1 було поновлено на посаді, з`ясувавши, що при звільненні було порушено вимоги трудового законодавства.

Варто наголосити, що відповідач у рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 акцентує саме на «ліквідації посади» позивача у зв`язку з прийняттям згаданих наказів Генерального прокурора України.

Однак, судячи зі змісту наказів Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року №11-шц та від 15 травня 2015 року № 43-шц, з їх прийняттям посада «старшого прокурора» відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури (з дислокацією у прокуратурі Харківської області) залишилася.

Так, загалом Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ГПУ, в складі якого утворено відділ запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах, де працював позивач, зазнало скорочень, але посади «старшого прокурора» це не зачепило. Зокрема, за наказом Генерального прокурора України від 15 травня 2015 року № 43шц додатково визначено місця постійної дислокації у прокуратурах обласного рівня 16 старших прокурорів зазначеного відділу замість раніше визначених таких дислокацій для 6 старших прокурорів та 26 прокурорів цього відділу відповідно до пункту 3.2 наказу Генерального прокурора України від 17 лютого 2017 року № 11шц. За вказаним наказом, у прокуратурі Харківської області передбачено одну посаду старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України. З прийняттям наказу Генерального прокурора України від 15 травня 2015 року № 43шц зазначена посада («старшого прокурора» відділу з постійним місцем дислокації у Харківській області) теж залишилася.

Загалом, як з`ясовано у справі, з прийняттям наказу Генерального прокурора України від 8 травня 2017 року № 38 шц кількість посад в Управлінні внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ГПУ скоротилася, але посада «старшого прокурора» залишилася і кількість таких посад збільшилася (на 5 одиниць).

Прийняття наказу Генерального прокурора України 16 липня 2015 року № 56-шц зумовлено згаданими законодавчими змінами до Закону №1697-VII, внаслідок яких в органах прокуратури уже немає посади «старшого» прокурора, а лише «прокурора». Відтак зі структури ГПУ виключили посаду «старшого» прокурора, натомість утворено посади прокурорів, зокрема у відділі запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах таких посад утворено у тій самій кількості, що й було посад старших прокурорів (23 одиниці).

З огляду на зміни у правовому регулюванні, які зокрема стосувалися внутрішньої організації структури ГПУ, є підстави погодитися з тим, що «ліквідація» (саме так зазначено в Рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17) посади «старшого прокурора» передбачає необхідність приведення штатної структури (в цьому аспекті йдеться про найменування посад) у відповідність з вимогами закону.

Водночас, як вірно наголошено судом першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком відповідача про те, що посаду, яку обіймав позивач, було ліквідовано/скорочено як таку.

З прийняттям наказу Генерального прокурора України 16 липня 2015 року № 56-шц новоутворені посади прокурорів відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах за обсягом функціональних обов`язків та завданнями є аналогічними посадам «старшого прокурора», а з огляду на те, що їхня кількість відповідає попередній кількості посад «старших прокурорів», скорочення чисельності відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах у зв`язку із такими змінами у штатному розписі не відбулося.

Відповідач не надав доказів того, що внаслідок змін, які відбулися в структурі та штатному розписі ГПУ з прийняттям зазначених наказів Генерального прокурора України, посади (як штатної одиниці), яку обіймав позивач (з дислокацією у прокуратурі Харківської області) штатним розписом уже не передбачено.

Інших обставин, які слугували підставою для висновку про «ліквідацію посади», яку обіймав позивач (окрім тих, про які йдеться вище) у рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 не зазначено.

З огляду на викладене, зміна однієї лише назви посади (у штатному розписі), без зміни її правового статусу у структурі органу (категорії, рангу) та обсягу функціональних обов`язків, не може вважатися її скороченням.

Більше того, якщо врахувати, що замість «ліквідованої» у такий спосіб посади утворено аналогічну посаду з іншою назвою, то стверджувати про реорганізацію в структурі органу та, як насідок, скорочення, кількості посад як підстави для звільнення прокурора у розумінні пункту 9 частини першої статті 51 та статті 60 Закону № 1697-VII, немає.

Відносно доводів сторін щодо належного чи неналежного виконання ГПУ як роботодавцем обов`язку запропонувати позивачу усі вакантні посади, то судом першої інстанції вірно було наголошено, що такий обов`язок у роботодавця виникає за наявності факту ліквідації/реорганізації та зумовленим цим скороченням посад і вивільненням працівників.

Відповідач надав суду докази щодо повідомлення ГПУ позивача про вакантні посади (як у телефонному режимі, так і засобами поштового зв`язку), які є в ГПУ та в регіональних прокуратурах, але на жодній із них позивач не виявив наміру працювати.

Позивач не заперечив того, що йому повідомляли про вакантні посади, як і того, що він не прийняв жодної із пропозицій, однак стверджує, що вакансій було більше і запропонували не всі, а список тих, що запропонували, поштою йому надходили із запізненням. Разом з тим, позивач, вказуючи у позові та в додаткових пояснень по суті спору на такі порушення з боку ГПУ, не пояснив яким чином це вплинуло б на його рішення щодо переведення на іншу посаду, зокрема не зазначив яку конкретно вакантну посаду (посади) йому не запропонували, але на переведення на яку (які) він би погодився.

Разом з тим, варто наголосити, що в межах спірних правовідносин, колегією суддів враховується висновок, викладений у рішенні Верховного Суду від 08 травня 2018 року, справа №9901/427/18, згідно якої, з огляду на передумови, з якими пов`язаний обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника, колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при вирішенні спору про визнання протиправним і скасування рішення КДКП від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 виходила з того, що оскільки скорочення посади (на якій працював позивач) фактично не було, то немає необхідності давати правову оцінку діям роботодавця (ГПУ) на предмет дотримання вимог трудового законодавства щодо працевлаштування працівника (у зв`язку зі скороченням його посади).

З огляду на викладене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про незаконність рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

У відповідності до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що оскаржуваний у даній справі наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" було винесено відповідачем після отримання відповідного подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів згідно рішення останньої від 20 грудня 2017 року, яке визнано незаконним та скасоване рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року (справа №9901/427/18, адміністративне провадження №П/9901/427/18), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" є обґрунтованими.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Така правова позиція є усталеною у судовій практиці. Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформульовано правову позицію, з якою погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 року у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 року у справі №820/10744/15, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до змісту частини другою статті 40 та частини першої статті 235 КЗпП України передбачено можливість поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, яку він займав, та в органі, з якого його звільнено.

З огляду на скасування судом оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України №1193-ц від 27 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", вірним є висновок щодо необхідності поновлення позивача на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області).

Втім, судом першої інстанції помилково було зроблено висновок щодо дати початку вимушеного прогулу позивача.

Так, пунктом 2.27. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, прямо вказано, що днем звільнення вважається останній день роботи.

З огляду на те, що спірний наказ винесений 27 грудня 2017 року, останнім днем роботи позивача є 27.12.2017 року (перший день прогулу, відповідно 28.12.2017 року), відповідно до п. 2.27 Інструкції.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині.

Щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було поновлено на посаді згідно наказу Генерального прокурора України від 12.09.2017 року № 936-ц (на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/1977/16), втім, як вбачається з наявних у матеріалах справи листків непрацездатності позивач, у період з 21.09.2017 року по 19.12.2017 року фактично не працював.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача повинна бути обрахована на підставі довідки Генерального прокурора України від 11.04.2016 року про доходи ОСОБА_1 , за останні 2 календарні місяці роботи (вересень - жовтень 2015 року) (фактично останні 2 відпрацьовані місяці позивача), згідно якої середньомісячна зарплата позивача становить 23 514,18 грн., середньоденна заробітна плата складає - 1068,82 грн.

Оскільки початком вимушеного прогулу позивача, як зазначено вище є 28 грудня 2017 року, дата винесення рішення суду першої інстанції - 21 травня 2021 року, то кількість днів вимушеного прогулу позивача є 843 робочих дні, отже середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача в межах спірних правовідносин складає 901 015,26 грн. (1068,82 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 843 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідних частинах.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, проте невірно визначено кінцеву дату обмеження виплати суддівської винагороди, крім того не зазначено суму, що підлягає до виплати, у зв`язку з чим резолютивна частина судового рішення підлягає зміні. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2021 року - змінити.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2021 року - змінити.

Викласти абзаци третій, четвертий, п`ятий та шостий резолютивної частини рішення наступним чином:

«Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) з 28 грудня 2017 року.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 901 015 (дев`ятсот одна тисяча п`ятнадцять гривень) 26 копійок.

Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) з 28 грудня 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 21 975 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сімдесят п`ять гривень) 98 копійок».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Постанова складена в повному обсязі 07 вересня 2021 року.