Справа № 523/4529/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 523/4529/21
Головуючий в 1 інстанції: Далеко К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2021 року, прийнятого у відкритому судовому засіданні суддею Далеко К.О. у місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі - Відповідач, УПП в Одеській області) в якому просив суд скасувати постанову серії АПО18 № 555689 від 14.02.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 85 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 178 КУпАП.

Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що оскаржуваною постановою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 85 грн. за те, що він 14.02.2021 року о 23-40 перебуваючи в громадському місці за адресою: Заболотного, 18А, а саме в адміністративній будівлі відділу поліції, знаходився в п`яному вигляді, що ображало людську гідність і громадську мораль. ОСОБА_1 вважає, що постанова про адміністративне правопорушення є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки працівник патрульної поліції таємно розглянув справу та притягнув його до відповідальності за відсутності доказів вчинення ним правопорушення, за відсутності вини, упереджено, за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2021 року по справі № 523/4529/21 поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду для оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689 від 14.02.2020 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 178 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 85 грн.; позовні вимоги задоволено; скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689 від 14.02.2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 178 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 85 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрито.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції винесено необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю завданням адміністративного судочинства, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності поважних причин пропуску ОСОБА_1 десятиденного строку для звернення до суду із даним позовом, встановленого ч. 2 ст. 286 КАС України, оскільки ним такі причини ані у позові, ані у заяві про поновлення строку, зазначені не були, у зв`язку з чим позовну заяву слід залишити без розгляду.

Разом з цим, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП, оскільки факт вчинення адміністративного правопорушення гр. ОСОБА_1 підтверджується відеозаписами з портативної нагрудної камери поліцейських (відеозаписи додаються). Вказані відеозаписи також свідчать, що ОСОБА_1 було ознайомлено з його правами передбачені ст.ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст.ст. 268, 308 КУпАП та роз`яснено, що відносно нього на місці вчинення адміністративного правопорушення розглядатиметься справа про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 178 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 поліцейським патрульної поліції 2-го взводу 4-ої роти 1-го батальйону полку УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Бобок Мар`яною Іванівною було винесено оскаржувану постанову серії АПО18 № 555689 від 14.02.2021 року, зі змістом якої ОСОБА_1 ознайомлено та роз`яснено права та строки її оскарження, проте отримувати копію постанови останній відмовився, про що зроблено відмітку у відповідній графі постанови надпис «Від підпису відмовився». На думку апелянта, подані Відповідачем відеозаписи відповідають вимогам ст. 251 КУпАП, ст.ст. 72, 73, 74, 75, 76 КАС України відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом є достовірними та достатніми для притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП.

Скаржник також вважає є помилковим та необґрунтованим твердження суду першої інстанції про те, що адміністративна будівля - відділ поліції не відноситься до громадського місця, оскільки приміщення адміністративної будівлі відділку поліції відноситься до громадських місць, так як будь-яка людина (громадянин України, іноземець, апатрид, біпатрид тощо) може вільно (без перешкод) знаходитись у приміщенні адміністративної будівлі, також будівля відділу поліції є доступним та відкритим для населення цілодобово.

Крім того, апелянт не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що відеозаписами підтверджується відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП, зокрема, відсутність об`єкт та об`єктивна сторона правопорушення, проте з відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться у будівлі відділу поліції (громадському місці) у п`яному вигляді, виражається нецензурною лайкою до громадян, які знаходяться в цій будівлі та до працівників поліції, що ображає людську гідність і громадську мораль.

За таких обставин, сторона вважає, що Відповідач, приймаючи постанову, яка є предметом оскарження, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та діючими законами України, тому ОСОБА_1 правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП.

ОСОБА_1 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2021 року поліцейським патрульної поліції 2-го взводу 4-ої роти 1-го батальйону полку УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Бобок Мар`яною Іванівною складено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 грн.. Вказана постанова вмотивована тим, що ОСОБА_1 14.02.2021 року за адресою: м. Одеса, вул. Заболотного 18 А об 23 год. 40 хвил., в громадському місці, а саме в адміністративній будівлі відділу поліції, знаходився в п`яному вигляді, чим ображав людську гідність (а.с. 44).

Не погодившись із вказаною постановою про адміністративне правопорушення, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову з огляду на відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП з огляду на те, що адміністративна будівля відділу поліції відповідно до норм діючого законодавства не є громадським місцем та недоведеністю поведінки ОСОБА_1 , яка ображала людську гідність і громадську мораль, що виключає кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 178 КУпАП, тому притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП є безпідставним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Частиною 1 та 2 статті 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Положеннями ст. 245 КУпАП зазначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як випливає з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 72 КАС України).

При цьому, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

За приписами ч. 1 ст. 178 КУпАП визначено, що розпивання пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в інших заборонених законом місцях, крім підприємств торгівлі і громадського харчування, в яких продаж пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв на розлив дозволена відповідним органом місцевого самоврядування, або поява в громадських місцях у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль - тягне за собою попередження або накладення штрафу від одного до п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даному випадку об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку, суб`єкт адміністративного проступку - загальний (фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого та непрямого умислу.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у появі в громадських місцях у нетверезому стані, що ображає людську гідність і громадську мораль, під якою необхідно розуміти: поведінку особи у стані сп`яніння, яка явно порушує загальновизнані норми (непристойні висловлювання або жести, грубі вигуки, нав`язливе ставлення до громадян тощо); коли порушник має непристойний зовнішній вигляд, що викликає відразу (брудний, мокрий, розстебнутий одяг тощо); через сп`яніння особа повністю чи значною мірою втратила орієнтування (безцільно стоїть чи безцільно пересувається з місця на місце, у неї порушена координація рухів, звідси - нестійкість, хитка хода); п`яний повністю безпорадний (у непритомному стані). До того ж не має значення вид вжитого напою, що містив алкогольну складову, а також місце його вживання (це може бути будь-яке громадське місце, навіть те, де розпивання алкогольних напоїв не заборонено. Водночас не можна кваліфікувати появу у п`яному вигляді лише за ознаками стану сп`яніння в громадському місці, якщо поведінка особи не ображає людську гідність і громадську мораль.

Як вбачається зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, вчинених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною 1 і 2 статті 178 КУпАП (ст. 222 КУпАП).

Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.

Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

Пункт 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про національну поліцію» чітко встановлює порядок використання техніки в правовідносинах щодо безпеки дорожнього руху, види техніки та умови її використання, відповідно до якої поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб.

Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію»).

В свою чергу, апелянт на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови посилається на відеозаписи з портативного нагрудного відеореєстратора поліцейського (відеозаписи « 01430@271310.mр4»; « 01430@321310.mр4»; « 014-30@371310.mр4 »; « 01430@421310.mр4 »; « 01430@471-310.mр4 »; « 01430@521310.mр4 »; « 01430@571310.mр4 »; « 01430@021310.mр4 »; « 01430@071310.mр4 »), який підтверджує факт перебування Позивача в адміністративній будівлі відділу поліції за адресою: Заболотного, 18А, в п`яному вигляді, виражався нецензурною лайкою до громадян та до працівників поліції, які знаходились в цій будівлі, що ображало людську гідність і громадську мораль.

Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 КАС України).

З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що відеозаписи не є належними доказами вчинення правопорушення за ч. 1 ст. 178 КУпАП, оскільки виявлення у правопорушників ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння може бути підтверджено лише спеціальним дослідженням із застосуванням відповідного обладнання або оглядом лікаря.

Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, не було надано доказів про здійснення заходів для проведення медичного освідування ОСОБА_1 на стан сп`яніння, або інших доказів того, що ОСОБА_1 дійсно перебував у стані алкогольного сп`яніння та своєю поведінкою чи зовнішнім виглядом ображав людську гідність і громадську мораль.

При цьому, адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 178 КУпАП наступає у випадку не лише перебування особи в стані сп`яніння, а коли особа, яка перебуває у такому стані, своєю поведінкою чи зовнішнім виглядом ображають людську гідність і громадську мораль.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689 від 14.02.2020 року не містить посилань на фіксування правопорушення технічними засобами.

Отже, відеозаписи не є належними доказами вчинення ОСОБА_1 правопорушення, крім того, вони фіксують лише знаходження останнього 14.02.2021 року у кабінеті (приміщенні) адміністративної будівлі відділу поліції та відображає процедуру складення відносно нього протоколів та постанов по справі про адміністративні правопорушення, з`ясування відносин між ОСОБА_1 із його дружиною.

Інших доказів, які б свідчили про наявність у Позивача вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до відповідальності, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення, пояснень свідків, матеріали справи не містять.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, що під час складання постанова по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689 від 14.02.2020 року, ОСОБА_1 не погоджувався у вчиненні ним інкримінованого йому адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 178 КУпАП., у зв`язку з чим відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП України, уповноважена особа зобов`язана була скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 КУпАП.

Також, на думку скаржника, адміністративна будівля відділу поліції відноситься до громадських місць, оскільки будь-яка людина (громадянин України, іноземець, апатрид, біпатрид тощо) може вільно (без перешкод) знаходитись у приміщенні адміністративної будівлі, також будівля відділу поліції є доступним та відкритим для населення цілодобово.

Проте, з таким твердженням скаржника колегія суддів не може погодитись та зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення порядку, який з належною чіткістю не визначений національним законодавством, є несумісним з положеннями статті 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (nulla poena sine lege).

Така позиція викладена у рішенні ЄСПЛ «Вєрєнцов проти України» від 11.04.2013 року, в якому зазначено, що будь-які обмеження, що накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (рішення у справах «Газета «The Sunday Times» проти Сполученого Королівства (№ 1)» (від 26.04.1979 року; «Реквеньї проти Угорщини»; «Ротару проти Румунії»; «Маестрі проти Італії»).

В законодавстві України поняття «громадське місце» розкрито лише в Законі України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», у статті 1 якого вказано, що громадське місце - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони.

Аналогічне визначення поняття громадського місця як частини будь-якої споруди, яка доступна або відкрита для населення, в тому числі за плату (під`їзди, підземні переходи, стадіони; парки, сквери, дитячі майданчики, стадіони, зупинки громадського транспорту, ліфти, державні установи, медичні установи та інше) міститься у постанові Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211.

Враховуючи відсутність у законодавстві України приписів щодо визначення адміністративної будівлі відділу поліції як громадського місця, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що кабінет (приміщення) адміністративної будівлі не є частиною будівлі, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу тощо, тобто є робочим приміщенням для осіб, які в ньому працюють, приміщення закривається на ключ та, відповідно, не має ознак «доступності» або «відкритості» для населення, у зв`язку з чим не є громадським місцем.

Отже, відсутність належних доказів перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння та знаходження її в громадському місці у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль, не доводять його вини у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 178 КУпАП.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідачем не доведено наявність в діях Позивача ознак правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 178 КУпАП, а тому постанова по справі про адміністративне правопорушення серії АПО18 № 555689 від 14.02.2020 року правомірно скасована судом із закриттям провадження у справі.

Щодо доводів скаржника з приводу залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском десятиденного строку для звернення до суду із позовом, встановленого ч. 2 ст. 286 КАС України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

З огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частину 1 статті 3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституції України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» адміністративним судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

За загальним правилом, поважними причинами визнаються такі причини або обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» , ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia»). Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним.

Водночас у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

З огляду на нетривалий період пропуску ОСОБА_1 строку на подання позову до суду та враховуючи принцип доступу до суду з огляду на практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду із позовом про оскарження постанови серії АП018 №555689 від 14.02.2021 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП.

Інші доводи апелянта не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки є необґрунтованими та спростовуються вище встановленими обставинами по справі.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 29 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддів: О.О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва