Справа № 620/6816/21
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 року Чернігів Справа № 620/6816/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лобана Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Менська виправна колонія № 91" про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи "Менська виправна колонія № 91", в якому просить:

- скасувати рішення комісії при ДУ ''МВК № 91'', викладене у протоколі № 11 від 28.05.2021, про відмову щодо переведення засудженого ОСОБА_1 у відповідності до статей 100, 101 КВК України;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким дозволити переведення ОСОБА_1 відповідно до статей 100, 101 КВК України.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено про необґрунтованість та протиправність оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_1 відбув встановлену чинним законодавством України частину строку покарання, позитивно характеризується, стає на шлях виправлення та заслуговує на застосування до нього статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України у виді зміни умов тримання шляхом переведення з приміщення камерного типу колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки, що свідчить про наявність підстав для його переведення.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано відзив на адміністративний позов, в якому останній не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки засуджений за час відбування покарання в установі характеризується посередньо, жодного разу не був заохочений.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

25.09.2018 Тростянецьким районним судом Сумської області за ст. 187 ч. 1 КК України до 4 років позбавлення волі. Зарахувати у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 26.01.2018 по 27.01.2018 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, ухвалою Сумського АС від 15.08.2019 вирок залишено без змін.

Початок строку: 03.12.2019, кінець строку: 01.12.2023.

Засуджений ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі перебуває з 03.12.2019. За час перебування в СІЗО м. Суми характеризувався посередньо: до суспільно корисної праці не залучався, захочень не мав.

У державній установі «Менська виправна колонія №91» відбуває міру покарання з 01.07.2020 по теперішній час.

Комісією по розгляду питання щодо застосування до осіб, позбавлених волі, умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким та змін умов тримання 15.04.2021 було розглянуто питання щодо застосування до позивача ОСОБА_1 ст. 100, 101 КВК України.

За результатами розгляду вказаного питання, Комісією прийнято рішення від 28.05.2021, оформленим протоколом № 11, де зазначено, що засуджений ОСОБА_1 відбув встановлену законом частину строку покарання, характеризується посередньо, не стає на шлях виправлення, не заслуговує на застосування ст.ст. 100, 101 КВК України. За прийняте рішення проголосували: за - 6 членів комісії, проти - 0 членів комісії.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазнає наступне.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Так, частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до статті 100 КВК України залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.

Зміна умов тримання в межах однієї колонії здійснюється за клопотанням начальника відділення соціально-психологічної служби постановою начальника колонії. У разі якщо така постанова передбачає збільшення обсягу встановлених обмежень і більш суворі умови тримання, вона погоджується із спостережною комісією.

Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією.

Відповідно до частини 1 статті 101 КВК України засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться:

- з приміщень камерного типу в звичайні жилі приміщення колонії максимального рівня безпеки або колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше однієї четвертої призначеного судом строку покарання;

- із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання;

- у колоніях мінімального і середнього рівня безпеки - до дільниці соціальної реабілітації після фактичного відбуття:

1) не менше однієї четвертої строку покарання, призначеного судом за злочин середньої тяжкості;

2) не менше третини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше половини строку покарання, призначеного судом за особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Відповідно до частини другої статті 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Положеннями частини четвертої статті 7 КВК України визначено, що правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 затверджено:

- Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №265/30133) (далі - Положення №680/5);

- Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №266/30134) (далі - Положення про комісії №680/5).

Згідно з пунктом 3 розділу IV «Переведення засуджених» Положення №680/5 зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральною комісією за поданням адміністрації виправної колонії щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки, погодженим керівником міжрегіонального управління (додаток 5).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IІ «Порядок формування, склад та повноваження комісій» Положення про комісії №680/5 міжрегіональна комісія відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, направляє матеріали на розгляд центральної комісії з питань щодо переведення засуджених згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У свою чергу, основними завданнями центральної комісії є, зокрема:

- розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України;

- розгляд клопотань міжрегіональних управлінь щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за наявності реальної загрози життю чи здоров`ю засудженого, у разі ускладнення оперативної обстановки в установі, в якій відбуває покарання засуджена особа, для попередження настання негативних наслідків, надзвичайних подій, на виконання нормативно-правових актів Уряду чи Міністерства юстиції України, з інших виключних обґрунтованих підстав.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІV «Діяльність комісій» Положення про комісії № 680/5 у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Суд враховує, що прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого. Доцільність надання пільги у вигляді зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суворими умовами тримання, є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

Враховуючи наведене, суд не може перебирати на себе функції комісії та не має повноважень на здійснення перевірки рішення колегіального органу по суті, оскільки прийняття вказаного рішення відноситься до компетенції цього органу.

Разом з тим суд зобов`язаний перевірити юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених уповноваженою комісією, як суб`єктом владних повноважень, в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 5 КВК України кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

Відповідно до частини 1 статті 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Суд зауважує, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а також, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з частинами 2, 3 статті 6 КВК України ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив

Встановлений порядок виконання та відбування покарання - це режим виконання та відбування покарання, відповідно до визначення, наведеного у статті 102 КВК України, згідно з яким, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Режим, який є одним із засобів виправлення засуджених, по суті створює основу для застосування всіх інших засобів впливу на них.

Судом встановлено, що при розгляді комісією доцільності застосування до засудженого ОСОБА_1 ст. ст. 100,101 КВК України увага також приділялася тому, що злочин засуджений вчинив у стані алкогольного сп`яніння, своєю поведінкою та ставленням до праці не стає на шлях виправлення та не заслуговує на застосування до нього ст. 100,101 КВК України.

Вину в скоєному злочині згідно з вироком суду позивач не визнав.

Частинами 1, 2 статті 123 КВК України передбачено соціально-виховну роботу, яка є цілеспрямованою діяльністю персоналу органів і установ виконання покарань та інших соціальних інституцій для досягнення мети виправлення і ресоціалізації засуджених.

Соціально-виховна робота спрямована на формування та закріплення в засуджених прагнення до заняття суспільно корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законів та інших прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів.

Участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Судом встановлено, що відповідно до ст. 123 КВК України ОСОБА_1 приймає участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених «Фізкультура і спорт», але заходи, передбачені планом, не реалізовує.

Крім того, згідно з вироком суду ОСОБА_1 має позов на відшкодування моральної шкоди на суму 15000 грн та матеріальної шкоди 832 грн 03 коп. та процесуальні витрати на суму 429 грн. До установи надійшли виконавчі листи на суму 671 грн 90 коп. Засуджений погасив позов на суму 409 грн 51 коп.

Вказаними обставинами та матеріалами справи підтверджена відсутність позитивних змін у поведінці позивача.

З вищевказаного випливає, що відповідач, під час прийняття оскаржуваного рішення, дослідивши характеристику на позивача, питання про ставлення позивача до суспільно корисної праці, яка має велике значення в процесі виправлення засуджених дійшов правомірного висновку, що ОСОБА_1 не заслуговує на застосування пільг, передбачених статями 100, 101 КВК України.

Отже оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим та відповідає критерію пропорційності, який передбачає, що рішення суб`єкта владних повноважень приймається з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Також суд зазначає, що вказане рішення не відповідає закріпленим у статті 5 КВК України принципам кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань, зокрема:

- принципу справедливості. Виступаючи фундаментальним критерієм оцінки діяльності правоохоронних органів, справедливість посідає центральне місце в забезпеченні прав людини при здійсненні правообмежень, властивих покаранням. Оскільки застосування таких правообмежень істотно обмежує конституційні права й законні інтереси засудженого, справедливість реалізації покарання, відображаючи співвідношення діяння і відплати за нього, позначає відповідність між правами й обов`язками громадян, закріпленими в Конституції, і обмеженням правового статусу осіб, які зазнали покарання. Принцип справедливості обов`язково має бути втілений у діяльності органів та установ виконання покарань, справедливість є обов`язковою характеристикою процесів виконання покарання. Однак, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не обґрунтовано дотримання даного принципу;

- принципу взаємної відповідальності держави і засудженого. Даний принцип передбачає, що особа, притягнута до кримінальної відповідальності, зобов`язана підкоряти свою поведінку правообмеженням, що відображають зміст покарання, а органи та установи виконання покарань «взаємно» зобов`язані підкоряти свою діяльність правам і інтересам засудженого. В даному випадку наявні ознаки добросовісного виконання позивачем правообмежень, які пов`язані із виконанням призначеного йому покарання, а також ознаки відсутності відповідної реакції відповідача на такі дії позивача;

- принципу диференціації та індивідуалізації виконання покарань. Цей принцип обумовлюється та є похідним від принципів справедливості та взаємної відповідальності держави і засудженого, адже справедливо призначене покарання та відповідна позиція органів та установ виконання покарань утворює міцну основу для його справедливого виконання засудженим та досягнення цілей покарання. В даному ж випадку судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що спірне рішення необхідне та зумовлене досягненням цілей покарання та виправлення позивача;

- принципу раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки. Даний принцип вимагає при застосуванні заходів реалізації покарання враховувати обставини вчинення порушення, особу засудженого та його попередню поведінку. Принцип стимулювання правослухняної поведінки передбачає раціональне застосування засобів виправлення та припускає цілеспрямований виховний вплив на засуджених, організацію їх праці, професійне та загальноосвітнє навчання з урахуваннях їх типових та індивідуальних особливостей. З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставин, суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача не можна вважати таким, що спрямоване на раціональне застосування засобів виправлення до позивача.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що протокол від 28.05.2021 № 11 містить обґрунтування на підтвердження наявності обставин, які окремо чи в сукупності беззаперечно свідчать про те, що позивач не стає на шлях виправлення.

Отже, оскаржуване рішення відповідає критерію пропорційності, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Крім того, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас, дискреційні повноваження, слід вважати такими, що передбачають повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною.

На переконання колегії суддів Верховного Суду у справі № 817/1674/17, судом першої інстанції обґрунтовано вказано на неможливість відновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача перевести засудженого з житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до виправної колонії середнього рівня безпеки, оскільки таке зобов`язання мало б ознаки втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, що є неприпустимим.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи "Менська виправна колонія № 91" (провул. Дружби, 5, смт. Макошине, Менський район, Чернігівська область, 15652) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 30 серпня 2021 року.

Суддя Д.В. Лобан