Справа № 420/6621/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6621/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

сторін:

за участі сторін:

позивач: не з`явився

відповідач: Елісашвілі О.М., - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення вихідної допомоги у розмірі 20712,32 грн. та середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 21 квітня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3), в якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 712,32 грн., нарахувати та стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20712,32 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду, із розрахунку 1062 гривні 17 копійок за кожен день затримки, починаючи з 29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду.

Також у позовній заяві позивач просив допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою від 30 квітня 2021 року після усунення недоліків позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працював з 27 липня 2012 року по 29 березня 2021 року в органах прокуратури на посадах прокурора Біляївської міжрайонної прокуратури та прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 та відповідно до наказу керівника Одеської обласної прокуратури № 771к від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29 березня 2021 року, однак при звільненні позивачу не виплачено вихідну допомогу.

Позивач зазначив, що звернувся до відповідача та листом від 13 квітня 2021 року вих. 21-154вих-21 відповідач повідомив позивача про те, що позивачу вихідна допомога при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону її виплата не передбачена.

Позивач, посилаючись на постанови Верховного Суду зазначив, що у зв`язку з тим, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з скороченням штатів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП, а тому право позивача на отримання суми середньомісячного заробітку, як вихідної допомоги передбачено законодавством.

Таким чином, позивач вважає, що у день фактичного звільнення із займаної посади відповідач був зобов`язаний виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, не нарахування та не виплата такої допомоги свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Також, позивач вважає, що враховуючи те, що відповідач допустив не проведення повного розрахунку, відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 29.03.2021 року по дату ухвалення судового рішення.

До суду 24 травня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. На думку відповідача положення КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підстави звільнення передбачені п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 є відмінні від підстав, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, відповідач зазначив, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа № 420/6697/21 за позовом ОСОБА_1 з вимогами до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді прокурора та стягнення з обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто відповідач вважає, що з огляду на те, що позивач не погоджується зі своїм звільненням, вимогу про стягнення вихідної допомоги при звільненні заявлено передчасно та право на стягнення вихідної допомоги набувається виключно у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення.

Позивач не скористався правом на підготовку відповіді на відзив.

Ухвалою від 09 червня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів до 29 липня 2021 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 23 червня 2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті на 26 серпня 2021 року.

Позивач та його представник на відкрите судове засідання не з`явився, до суду 26 серпня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони у письмовому провадженні.

Представник відповідача на відкритому судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доповівши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення у вступному слові представника відповідача, вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_2 , ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 27.07.2012 року по 29.03.2021 року (а.с.10-14).

Згідно з наказу Одеської обласної прокуратури № 177 к від 19.03.2021 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.03.2021 року (а.с.15).

Так, суд встановив, що листом від 13.04.2021 року № 21-154вих 21 Прокуратура Одеської області повідомила адвоката позивача про те, що вихідна допомога ОСОБА_1 при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у разі звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону її виплата не передбачена (а.с.7).

Також суд встановив, що ОСОБА_1 заробітну плату виплачено в повному обсязі 29.03.2021 року, заборгованість відсутня, що підтверджено листом Одеської обласної прокуратури від 18.06.2021 року № 15/2/1-727вих.-21 та надано суду розрахунковий лист позивача за березень 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 нараховано суму 64 475, 95 грн. (а.с. 71, 72).

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю, позивач звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, заслухавши вступне слово представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 Порядку № 100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Так, суд встановив, що позивач не погоджується з тим, що йому не виплачено вихідну допомогу при звільненні у зв`язку зі звільненням на підставі 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

У свою чергу відповідач зазначив, що позивачу не належить виплата вихідна допомога при звільненні.

Оцінюючи надані сторонами доводи та докази, суд виходить з такого.

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20712, 32 грн. є правомірними та належать задоволенню.

Суд враховує, що відповідачем видана позивачу довідка від 13.04.2021 року № 21-107, відповідно до якої середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за останні два місяці роботи перед звільненням складає 20 712, 32 грн. (а.с. 16).

При цьому суд враховує, що відповідачем оспорювалось лише право позивача на виплату вихідної допомоги, щодо розміру вихідної допомоги відповідачем заперечення не надані.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20712, 32 грн., суд вважає правомірними позовні вимоги про нарахування та стягнення на користь позивача вихідної допомоги та для забезпечення відновлення порушеного права позивача суд вважає, що ефективним способом буде саме стягнення відповідної суми, а тому суд доходить висновку, що вказані позовні вимоги належать задоволенню шляхом стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у сумі 20712,32 грн.

Посилання відповідача на те, що вимоги про виплату вихідної допомоги при звільненні є передчасними через те, що позивач оскаржує в судовому порядку наказ про його звільнення, відхиляються судом, оскільки оскарження цього наказу не звільняло та не звільняє відповідача від обов`язку щодо здійснення повного розрахунку з працівником у день його звільнення.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Одеської обласної прокуратури на 29 березня 2021 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку 1062, 17 грн за кожен день затримки, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто ст. 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Суд встановив, що між сторонами існував спір щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, який вирішено на користь працівника, а отже правомірні вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 Верховний Суд з питання застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України зробив такі висновки:<… Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку…> (п. 59-61 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 ).

Враховуючи, що позивачу було не виплачено лише частину із тих сум, які мав виплатити відповідач при його звільненні, суд вважає, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 є релевантні до спірних правовідносин.

Так, суд зазначає, що загальна сума, яка мала бути виплачена позивачу є 85 188,27 грн., з яких заробітна плата -64475,95 грн., яка виплачена позивачу, відповідно до розрахункового листа та вихідна допомога при звільненні - 20712,32 грн., яка не була виплачена позивачу, тобто вихідна допомога в сумі 20712,32 грн. складає 24, 31% від цієї суми, яка мала бути виплачена позивачу при звільненні.

З 29 березня 2021 року (день здійснення розрахунку з позивачем) по 26 серпня 2021 року (день ухвалення рішення по справі) становить затримку у виплаті вихідної допомоги 102 робочі дні:

102 дні х 1062,17 грн. (середньоденний заробіток позивача) = 108341,34 грн. (середній заробіток за час затримки).

Виходячи з принципу пропорційності, та застосовуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, суд доходить висновку, що достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 26 348, 61 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (24, 32 % від 108341,34 грн.).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 108341, 34 грн. є неспівмірним з сумою, яка не була виплачена позивачу - 20 712, 32 грн. та має бути зменшений з урахуванням вищевикладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц критеріїв та порядку розрахунку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 26 348,61 грн., а тому в цій частині позовні вимоги належать задоволенню частково, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за період з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року в повному обсязі в сумі 108341, 34 грн. та задовольняючи в частини стягнення середнього заробітку за час затримки в сумі 26 348, 61 грн.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

У позовній заяві позивач просив допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Розглянувши вказане клопотання, суд доходить такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Тобто приписами вказаної статті передбачено негайне виконання в межах одного місяця саме періодичних платежів.

В той же час, суд зазначає, що вихідна допомога при звільненні не є таким періодичним платежем, а є разовим платежем, на отримання якого має право особа, що підлягає звільненню у випадках передбачених законом.

Тому враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що слід відмовити у задоволенні вказаного клопотання позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, судовий збір належить стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 908 грн.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення вихідної допомоги у розмірі 20712,32 грн. та середнього заробітку,- задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20712,32 грн.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу при звільненні у сумі 20712,32 грн. (двадцять тисяч сімсот дванадцять гривень 32 копійки).

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року у розмірі 26 348, 61 грн. (двадцять шість тисяч триста сорок вісім гривень 61 копійка).

В іншій частина позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 06» вересня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко