Справа № 640/4430/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року м. Київ № 640/4430/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Київській області,

першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка Владислава Степановича

про визнання дій неправомірними, скасування постанови від 19.02.2019,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка Владислава Степановича, в якому просить:

1) визнати неправомірними дії першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С. в частині:

- оформлення Постанови Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ 129/1359/НП/АВ/СПТ2/1-С від 19.02.2019 без отримання письмових пояснень ОСОБА_1 ;

- оформлення Постанови Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ 129/1359/НП/АВ/СПТ2/1-С від 19.02.2019 з порушенням процесуальних строків;

- проведення інспекційного відвідування стосовно господарської діяльності ОСОБА_1 не за місцем його реєстрації;

- накладення штрафу під час проведення інспекційного відвідування, а не під час перевірки;

- невручення ОСОБА_1 письмових документів, які були підставою для проведення інспекційного відвідування, а саме: направлення на проведення інспекційного відвідування, вимоги про надання документів, актів та інші.

2) визнати протиправною і скасувати Постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ 129/1359/НП/АВ/СПТ2/1-С від 19.02.2019, винесену першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнком В.С., про накладення штрафу в розмірі 417 300 (чотириста сімнадцять тисяч триста) гривень 00 копійок на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачем порушено порядок інспекційного відвідування та порядок розгляду справи про накладення штрафу. А саме, як пояснив позивач, складені відповідачем Направлення на проведення інспекційного відвідування від 10.01.2019 №27, Вимога про надання документів від 11.01.2019 №27 ФОП ОСОБА_1 та Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 14.01.2019 №27/1359/АВ/НП, він отримував. Крім того, позивач зазначає, відповідач не повідомив ФОП ОСОБА_1 про розгляд справи про накладення штрафу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів надати відзив на позовну заяву.

Відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що ГУ Держпраці у Київській області діяло на підставі, у межах та у спосіб, що передбачений законодавством України. Зазначено, що у строк, визначений у вимозі інспектора праці від 21.01.2019 №129/1359/НП/АВ, всупереч пункту 12 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю не надано документів необхідних для проведення перевірки, що стало підставою для складення акту про неможливість проведення інспекційного відвідування та прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу у розмірі 417300,00 грн. на підставі абз. 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримано в повному обсязі. Позивач зазначає, що вважає відзив необґрунтованим та непідтвердженим належними доказами, оскільки, жодне з обґрунтувань, зазначених відповідачем не має достатніх підстав та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідач-2 правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і з наявних у справі матеріалів суд встановив, що ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) має статус фізичної особи-підприємця та зареєстроване місцезнаходження (адресу місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) - АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області від 04.01.2019 №51/2/3-40075, Головним управлінням СБУ в рамках кримінального провадження №00000210 від 20.04.2015 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.258-5, ч.2 ст. 258-5 та ч.3 ст.258-5 КК України, здійснюється документування фактів фінансування терористичної організації. Також, в даному листі вказано, що в ході виконання слідчих дій встановлено факти порушень трудового законодавства, яке вчиняється, зокрема, перевізником ФОП ОСОБА_1 .

З метою фіксації вказаного правопорушення, ГУ СБУ в зазначеному листі просить виділити спеціалістів Держпраці для здійснення інспекційного разом із співробітниками ГУ СБ України у м. Києві.

Відповідно до пп.5 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823, інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо не оформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

Як наслідок, 09.01.2019 за №159 відповідачем видано Наказ про проведення інспекційного відвідування позивача з питань додержання законодавства про працю, не оформлення трудових відносин. В даному Наказі вказано, що інспекційне відвідування має бути проведено у період з 11 січня по 14 січня 2019 року.

10.01.2019 ГУ Держпраці у Київській області складено направлення на проведення інспекційного відвідування №27, яким у період з 11 січня по 14 січня 2019 року направлено головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з праці ГУ Держапраці у Київській області Романюка В.Р. для проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 , юридична адреса: АДРЕСА_1 , фактична адреса: АДРЕСА_2 ).

Головним управлінням Держпраці у Київській області 11.01.2019 складено вимогу про надання документів №27, якою зобов`язано ОСОБА_1 у строк до 12:00 год. 14 січня 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування:

1) довідку про реєстрацію в органах статистики;

2) наказ про призначення керівника;

3) особова картка форми П-2 керівника Товариства;

4) колективний договір;

5) правила внутрішнього трудового розпорядку;

6) штатні розписи;

7) особові справи всіх працівників Товариства (у тому числі заяви, накази про прийом на роботу, повідомлення ДФС; особові картки форми П-2);

8) посадові інструкції працівників;

9) книга обліку та руху трудових книжок;

10) трудові книжки;

11) розрахунково - платіжні відомості та відомості про виплату заробітної плати працівникам з датою такої виплати;

12) табелі обліку використання робочого часу;

13) накази про звільнення працівників та відомості на виплату їм розрахункових коштів;

14) графік відпусток;

15) журнал з підписами працівників щодо проведеного інструктажу з охорони праці;

16) копії договорів цивільно - правового характеру, які було укладено;

17) інші документи (копії) на вимогу, в разі потреби;

18) пояснення щодо ведення робіт, а також щодо кількості працівників (з прізвищами) залучених до роботи.

Примірник вказаної вимоги був отриманий диспетчером ОСОБА_2 11.01.2018, про що свідчить підпис вказаної особи на зворотній стороні Вимоги про надання документів від 11.01.2019 №27.

Як зазначено відповідачем у відзиві, під час інспекційного відвідування інспектором праці було отримано письмові пояснення від трьох працівників ФОП ОСОБА_1 , а саме: - диспетчера ОСОБА_2 та водіїв - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (копії даних пояснень містяться в матеріалах справи). Відповідач зазначає, що у поясненнях вказані особи повідомили, що працюють у ФОП ОСОБА_1 , при цьому виконують свою роботу без належного оформлення трудових відносин.

Крім того, відповідач вказує, що на вимогу про надання документів від 11.01.2019 №27 диспетчером ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у Головному управлінні було надано письмові пояснення від 14.01.2019, у яких останній зазначив, що надати документи, передбачені вимогою немає можливості, оскільки всі документи знаходяться на території Луганської області, тим самим він просив продовжити строк проведення інспекційного відвідування до 21.01.2019.

Відповідач повідомляє, що враховуючи викладене, 14.01.2019 інспектором праці Романюком В.Р. був складений акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №27/1359/АВ/НП та винесено вимогу про надання документів від 14.01.2019 №27/2, тим самим інспекційне відвідування було зупинено на строк сім днів - до 21.01.2019.

Вимогою про надання документів від 14.01.2019 №27/2, зобов`язано ОСОБА_1 у строк до 14:00 год. 21 січня 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування:

1) довідку про реєстрацію в органах статистики;

2) наказ про призначення керівника;

3) особова картка форми П-2 керівника Товариства;

4) колективний договір;

5) правила внутрішнього трудового розпорядку;

6) штатні розписи;

7) особові справи всіх працівників Товариства (у тому числі заяви, накази про прийом на роботу, повідомлення ДФС; особові картки форми П-2);

8) посадові інструкції працівників;

9) книга обліку та руху трудових книжок;

10) трудові книжки;

11) розрахунково - платіжні відомості та відомості про виплату заробітної плати працівникам з датою такої виплати;

12) табелі обліку використання робочого часу;

13) накази про звільнення працівників та відомості на виплату їм розрахункових коштів;

14) графік відпусток;

15) журнал з підписами працівників щодо проведеного інструктажу з охорони праці;

16) копії договорів цивільно - правового характеру, які було укладено;

17) інші документи (копії) на вимогу, в разі потреби;

18) пояснення щодо ведення робіт, а також щодо кількості працівників (з прізвищами) залучених до роботи.

Відповідачем вказано, що акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №27/1359/АВ/НП та вимога про надання документів від 14.01.2019 №27/2 були отримані диспетчером ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що, як зазначає відповідач, підтверджується власним підписом останнього.

Разом з тим, у вказаний строк (до 14:00 год. 21 січня 2019 року) документи надано не було, відтак, як зазначає відповідач, позивачем було проігноровано обов`язкові для виконання положення Вимоги про надання документів від 14.01.2019 №27/2.

На підставі зазначеного, відповідачем було складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 21.01.2019 №129/1359/НП/АВ.

Зазначений акт від 21.01.2019 разом із супровідним листом від 11.02.2019 вих. №44/2/19/2202 ГУ Держпраці надіслало рекомендованим листом №315 на поштову адресу позивача (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри,32).

19.02.2019 перший заступник начальника Головного управління Андрієнко В.С. розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта про неможливість проведення інспекційного відвідування від 21.01.2019 №КВ129/1359/НП/АВ щодо порушень ФОП ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ/ ІНПП НОМЕР_2 , за юридичною адресою: АДРЕСА_1 ; місце здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_3 ) законодавства про працю встановив наступне.

У порушення вимог статті 259 Кодексу законів про працю України та п. 6 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, документів необхідних для проведення перевірки надано не було.

З огляду на це, керуючись статтею 259 Кодексу законів про працю України, статтею 53 закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування», пунктом 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.213 №509, та на підставі абз. 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, відповідач прийняв оскаржувану постанову від 21.01.2019 №КВ129/1359/НП/АВ, якою наклав на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 417 300 грн.

Вважаючи вказану постанову про накладення штрафу такою, що прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, частинами другою-сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» врегульований Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року (надалі Порядок №509).

Згідно цього Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26 квітня 2017 року, який набрав чинності 16 травня 2017 року (на далі - Порядок №295).

Пунктом 16 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (Порядок № 295) визначено, що у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.

Абзацом 7 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, з урахуванням положень абзаців 2 та 6 даної статті визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, у разі недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень з питань фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Отже, відповідно до наведених норм, однією з умов для настання відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, передбаченої абз. 7 частини другої статті 265 КЗпП України, є створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці при проведенні інспекційного відвідування, яке може виражатись в ненаданні інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, а також у перешкоді в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 Порядку № 295.

Створення перешкод передбачає активну поведінку посадової особи об`єкту відвідування, направлену на перешкоджання інспектору під час здійснення інспекційного відвідування у його проведенні, отриманні необхідної інформацію, тобто у реалізації своїх повноважень, що є підставо для складання акту про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

До інших підстав для складання акту про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування законодавець відносить відсутність об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням, а також відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, тобто такий акт складається у випадку неможливості проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, не пов`язаного із створенням перешкод.

Водночас, саме по собі складання посадовими особами Держпраці акту про неможливість проведення інспекційного відвідування через ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, без виявлення ознак перешкоджання об`єктом відвідування проведенню інспекційного відвідування, не може вважатись достатньою самостійною підставою для притягнення до відповідальності за абз. 6 частини 2 статті 265 КЗпП України (за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні).

Позивач зазначає, що вважає неправомірним винесення Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 14.01.2019 №27/1359/АВ/НП, оскільки Направлення на проведення інспекційного відвідування від 10.01.2019 №27 та Вимога про надання документів від 11.01.2019 №27 ФОП ОСОБА_1 не вручались та не надсилались.

Суд погоджується з даною позицією позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Вимогу про надання документів від 11.01.2019 №27, Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 14.01.2019 №27/1359/АВ/НП та Вимогу про надання документів від 14.01.2019 №27/2 отримано ОСОБА_5 .

У той же час, суд звертає увагу, що позивачем повідомлено про необізнаність щодо існування вищевказаних документів, оскільки ним особисто дані документи не отримувались, за зареєстрованою адресою місцезнаходження позивача, відповідні документи не надходили.

Виходячи з визначення поняття представництва, встановленого статтею 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, у разі представлення інтересів однієї сторони іншою, такі правовідносини мають бути оформлені, шляхом укладання відповідного договору, довіреності тощо.

Разом з тим, жодних доказів та пояснень, які б свідчили про правомірність вручення вищевказаних документів уповноваженому представнику позивача чи йому самому, відповідачем суду не надано, а відтак ним не доведено факту обізнаності позивача про її існування.

З матеріалів справи вбачається, що надані відповідачем матеріали не підтверджують обставини вручення Вимоги про надання документів від 11.01.2019 №27, Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 14.01.2019 №27/1359/АВ/НП та Вимоги про надання документів від 14.01.2019 №27/2. А саме доказів того, що ОСОБА_5 являється уповноваженою позивачем на вчинення від його імені тих чи інших правочинів (зокрема, на отримання документів від органів влади, їх працівників) відповідачем до суду не подано, та про наявність таких у відзиві на позов не зазначено.

Також аналізуючи тексти актів про неможливість проведення інспекційного відвідування від 14.01.2019 та 21.01.2019 суд встановив, що такі не містять посилань на докази (аудіо-, фото- та відеофіксацію), які б могли підтвердити факти недопуску працівників ГУ Держпраці до приміщень об`єкта відвідування, вчинення позивачем або його уповноваженою особою перешкод у проведенні інспекційного відвідування, та засвідчити явну відмову у наданні запитуваних до інспекційного відвідування документів.

В контексті позиції позивача щодо неналежного повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 259 Кодексу законів про працю України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 ( далі - Порядок №509).

Пунктом 2 Порядку №509 визначено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). Відповідно до п. 4 Порядку № 509 справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

В даному випадку правовим питанням у справі є, серед іншого, застосування п. 6 Порядку №509, а саме зміст обов`язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення.

Положення пункту 6 Порядку №509 покладає цей обов`язок на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Відповідно до пункту 7 Порядку 509 справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Отже, саме на уповноважену посадову особу покладається обов`язок з`ясувати чи поінформовано особу. При цьому, саме лише надсилання повідомлення (без доказів його отримання) не свідчить про її поінформованість. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

З огляду на це, обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Таке тлумачення пункту 6 Порядку №509 відповідає завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист права та інтереси фізичних та юридичних осіб.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.

Відповідно до пункту 5 Порядку №509 у разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.

Якщо особа з`явилася на засідання, взяла у ньому участь і не клопотала про відкладення, то несвоєчасність отримання повідомлення (порушення п`ятиденного строку) не є підставою для визнання постанови протиправною.

Як зазначено судом вище, за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрованим місцезнаходженням позивача є: АДРЕСА_1 .

У відзиві відповідач вказує, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р. м. Луганськ включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тим самим, як вказує відповідач, АТ «Укрпошта», як національний оператор поштового зв`язку, що підпорядковується Міністерству інфраструктури України, послуги з доставки письмової кореспонденції у вказану місцевість не здійснює.

Відповідач повідомляє, що враховуючи зазначені обставини, лист щодо розгляду справи про накладення штрафу був надісланий за фактичною адресою здійснення господарської діяльності позивача, а саме: 01032, м. Київ, вул.Симона Петлюри, буд. 32.

Втім, суд зазначає, що навіть за таких обставин, відповідачем не надано належного підтвердження повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи, згідно з п. 6 Порядку № 509, за результатами чого винесено оскаржувану постанову.

З наявної в матеріалах справи копії зворотнього поштового повідомлення не вбачається навіть факту направлення вищезазначеного листа, таким чином, факту одержання листа адресатом ФОП ОСОБА_1 , також не підтверджено.

Отже, відповідач не довів, що про час розгляду справи про накладення штрафу позивач був поінформований належним чином. За таких обставин, постанова про накладення штрафу є протиправною.

Отже, вказані вище обставини в сукупності вказують на те, що відповідачем при здійсненні інспекційного відвідування порушено порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, що в свою чергу свідчить про протиправність постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.01.2019 №КВ129/1359/НП/АВ, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправними дій першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С. щодо оформлення Постанови Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ 129/1359/НП/АВ/СПТ2/1-С від 19.02.2019 без отримання письмових пояснень ОСОБА_1 ; оформлення Постанови Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ 129/1359/НП/АВ/СПТ2/1-С від 19.02.2019 з порушенням процесуальних строків; проведення інспекційного відвідування стосовно господарської діяльності ОСОБА_1 не за місцем його реєстрації; накладення штрафу під час проведення інспекційного відвідування, а не під час перевірки; невручення ОСОБА_1 письмових документів, які були підставою для проведення інспекційного відвідування, а саме: направлення на проведення інспекційного відвідування, вимоги про надання документів, актів та інші, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки протиправність постанови від 21.01.2019 №КВ129/1359/НП/АВ не свідчить про протиправність дій першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С.

При вирішенні спірних правовідносин суд також враховує, що обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер, тобто породжують обов`язкові юридичні наслідки.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С., оскільки права позивача було порушено саме внаслідок прийняття оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржувану постанову, діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Враховуючи те, що позивачем не подано жодного документа на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді даної адміністративної справи в суді на користь позивача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 134, 139, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу від 21.01.2019 №КВ129/1359/НП/АВ.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (, адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.