Справа № 560/1335/21
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1335/21

Головуючий у 1-й інстанції: Матущак В.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

06 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України оформлене протоколом від 13.08.2020 №1.2/13-2020 в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні його із Замкової виправної колонії №58 до Державної установи "Софіївська виправна колонія №55, Державної установи "Вільнянська виправна колонія №11";

- скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання покарань Міністерства юстиції України, оформлене протоколом від 28.12.2020 №3.1/30-2020 в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні його із Замкової виправної колонії №58 до Державної установи, розташованої в Запорізькій або у Дніпропетровській області;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про його переведення до іншої установи виконання покарань, розташованої ближче до місця його проживання та місця проживання його родини.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі відкрито провадження, розгляд призначено у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) осіб, що беруть участь у справі.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято всупереч нормам чинного законодавства, яким визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній або виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Скаржник звертає увагу на те, що його мама ОСОБА_2 проживає у м.Запоріжжі, хворіє тяжким онкологічним захворюванням і в силу стану здоров`я та матеріальної скрути не може приїжджати до нього на побачення, проте всі його клопотання про переведення в установу виконання кримінальних покарань ближче до проживання родини, відповідачем відхилені.

У відзиві відповідач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення, яке ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 28.10.2004 вироком Апеляційного суду Запорізької області засуджений до довічного позбавлення волі. Позивач на даний час відбуває покарання у державній установі "Замкова виправна колонія №58" м. Ізяслав Хмельницької області.

05.08.2020 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України із Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", надійшло звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його із державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" до державної установи розташованої в Запорізькій області, з метою відбування покарання відповідно до постійного місця проживання до засудження та місця проживання батьків.

За результатом розгляду звернення, згідно з підпунктом 1.2 Порядку денного Протоколу №13 від 13.08.2020 Центральною комісією Департаменту вирішено відмовити ОСОБА_1 у переведенні з державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" до установ виконання покарань, розташованих в Запорізькій області, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі у державній установі "Софіївська виправна колонія (№ 55)" та державній установі "Вільнянська виправна колонія (№ 11)".

Крім того, 15.12.2020 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України із Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", надійшло звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його із державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" до установ виконання покарань розташованих найближче до постійного місця проживання до засудження та місця проживання батьків засудженого у межах Запорізької та Дніпропетровської областей.

Згідно з підпунктом 3.1 Порядку денного Протоколу №30 від 28.12.2020 Центральною комісією Департаменту розглянуте подане звернення та вирішено відмовити йому у переведенні з державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" до державної установи "Софіївська виправна колонія (№55)", державної установи "Вільнянська виправна колонія (№11)", державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)", державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" та державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", враховуючи відсутність виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)", передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі у державних установах "Софіївська виправна колонія (№55)", "Вільнянська виправна колонія (№11)", "Криворізька установа виконання покарань (№3)"; "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" та (Дніпровська виправна колонія (№89) .

Не погоджуючись з рішеннями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача матеріали справи не містять, а віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів позивача в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі "Замкова виправна колонія (№ 58)". Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на момент розгляду звернень засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його із державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" до інших державних установ відбування покаранняґ, були відсутні місця для утримання такої категорії осіб, що підтверджено довідками, які приєднані до матеріалів справи.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України, який є складовою частиною кримінально-виконавчого законодавства України, що регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з ч. 6 ст. 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 02.07.2014 передбачено, що Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Відповідно до п. 3 Положення основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Підпунктом 95-8 п. 4 Положення Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їхнього переведення, затверджене наказом Міністерства юстиції України №680/5 від 27.02.2017

Пунктом 2 розділу ІV Положення встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання без зміни умов тримання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої за межами зони діяльності міжрегіонального управління здійснюється за рішенням центральної комісії.

Згідно з п. 3 розділу ІV Положення переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до його місця проживання до засудження» здійснюється на підставі клопотання засудженого, підпис якого засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. До клопотання додаються довідка з особової справи засудженого, копії паспортного документа (або іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження.

Пунктом 4 розділу ІV Положення передбачено, що переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів і членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їхнього спорідненості та місця їхнього постійного проживання. До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо). До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав.

Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення, затверджене наказом Міністерства юстиції України №680/5 від 27.02.2017

Пунктом 2 Розділу I Положення передбачено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Відповідно до пункту 3 розділу I Положення центральна комісія є колегіальним органом, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України.

Пунктами 1, 2, 5 розділу IV Положення встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №228 від 02.07.2014, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Відповідно до п.1 р.V цього Положення рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Оцінюючи обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів приймає до уваги наступне.

Як встановлено розглядом даної справи, ОСОБА_1 , 1971 року народження, уродженець та житель м. Запоріжжя, неодружений, засуджений 28 жовтня 2004 року апеляційним судом Запорізької області за ст.ст.115 ч.1, 115 ч.2 п.п.9,12,13,15ч.2, 185 ч.2,396 ч.1,70 КК України до довічного позбавлення волі.

В Державній установі "Замкова виправна колонія(№58)" міру покарання відбуває з 13.12.2005.

Аналізуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач з самого початку помістив позивача до віддаленої колонії, всупереч загальній нормі викладеній у ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, згідно з якою він, як правило, мав відбувати покарання у тій області, де знаходиться його дім.

Колегія суддів звертає увагу, що у своїх клопотаннях позивач просить перевести його із Замкової виправної колонії №58 до іншої установи відбування покарань в Запорізьку область, де він проживав до засудження і де проживають його батьки. При цьому , засуджений мотивує свої клопотання тим, що 17 років вже не бачив свою матір, яка має тяжке онкологічне захворювання і за станом здоров`я та внаслідок матеріальної скрути не може долати 300 км для побачення з ним.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що воля позивача перевестися до іншої виправної колонії, наближеної до місця проживання його рідних, обумовлена бажанням підтримувати сімейні стосунки, що наразі є ускладненим через значну відстань та внаслідок хвороби матері.

Випискою з медичної карти №3540 хворої ОСОБА_2 , 1952 року народження, підтверджено наявність у останньої ряду тяжких захворювань, серед яких і онкологічне захворювання, з приводу якого хвора прооперована та проходить постійний курс лікування (а.с.62).

Як видно з протоколу №13 від 13.08.2020 Центральною комісією Департаменту прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у переведенні з державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" до установ виконання покарань, розташованих в Запорізькій області, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі у державній установі "Софіївська виправна колонія (№ 55)" та державній установі "Вільнянська виправна колонія (№ 11)".

Згідно протоколу №30 від 28.12.2020 Центральною комісією Департаменту розглянуте подане ОСОБА_1 клопотання та р відмовити йому у переведенні з державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" до державної установи "Софіївська виправна колонія (№55)", державної установи "Вільнянська виправна колонія (№11)", державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)", державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" та державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", враховуючи відсутність виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)", передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі у державних установах "Софіївська виправна колонія (№55)", "Вільнянська виправна колонія (№11)", "Криворізька установа виконання покарань (№3)"; "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" та (Дніпровська виправна колонія (№89) .

Апеляційним судом відхиляються доводи відповідача про те, що у були відсутні вільні місця для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі у державних установах "Софіївська виправна колонія (№55)", "Вільнянська виправна колонія (№11)", "Криворізька установа виконання покарань (№3)"; "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" та (Дніпровська виправна колонія (№89) , приймаючи до уваги наступне.

Так, згідно довідок державної установи "Софіївська виправна колонія №55" №948 від 19.02.21 року та №590 від 08.02.21 р. сектор максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі установи розраховано на 60 осіб. Станом на 13.08.2020 року в установі відбуває покарання 65 засуджених(а.с.63), станом на 28.12.20 - 62 засуджених.

Згідно довідок державної установи "Вільнянська установа виконання покарань (№11)" №5-1016 від 22.02.21 та №2/4 -138 від 08.02.21, сектор максимального рівня безпеки установи розрахований на розміщення 108 засуджених до довічного позбавлення волі. Станом на 13.08.20 року покарання в установі відбуває 86 засуджених, станом на28.12.20-94 особи, а на 08.02.21- 93.

Відповідно до довідки державної установи "Криворізька установа виконання покарань №3" №3/5-323 від 08.02.21 планове наповнення сектору максимального рівня безпеки установи- 84 особи, покарання відбувають 79 засуджених(а.с.35)

Згідно довідки №89/5-528 від 08.02.21 , виданої державною установою "Дніпровська виправна колонія (№89)" установа розрахована на 60 осіб. Станом на 28.12.2020 року в секторі максимального рівня безпеки покарання відбувають 49 осіб(а.с.41)

Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні клопотання позивача про переведення його із Замкової виправної колонії (№58) до іншої установи з огляду на відсутність вільних місць для тримання категорії осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Також, колегія суддів зазначає, що спірні рішення не містять чітко визначених підстав для відмови у задоволенні клопотання позивача про переведення його до іншої установи відбування покарань та обґрунтування його прийняття, за виключенням лише посилання на норму частини другої статті 93 КВК України та відсутністю вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі, що в контексті встановлених обставин у справі не свідчить про його достатню мотивованість та обгрунтованість.

Таким чином, всупереч приписам частини 2 статті 71 КАС України відповідачем не доведено правомірності прийняття своїх рішень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, однак, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги.

Аналогічного правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 822/3011/17.

Схожа позиція висловлена і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850.

Крім того, Верховний Суд при прийнятті рішення враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої:

- Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року);

- проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року)»

- важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2", заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х);

- тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104);

- хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці ЄСПЛ визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин і перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їхньої волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя. Тому Суд не заперечує, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, проте розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних і соціальних зв`язків повинні братись до уваги.

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах від 19.01.2021 у справі № 826/7728/17, від 19.03.2020 у справі №826/13693/18 та від 23.10.2019 у справі №822/190/18.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відміну рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України від 17.08.2017 про відмову у його переведенні із Замкової виправної колонії (58) до виправної колонії, розташованої на недалекій відстані від місця проживання матері засудженого, а також про зобов`язання вчинити дії, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Поряд із цим, слід акцентувати, що за правилами пунктів 2, 3 і 4 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини в пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14.01.2016 зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 06.04.2000). Проте, абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25.07.2013). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2», заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

Колегія суддів звертає увагу також на рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011(остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04).

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом скасування спірного рішення, та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання засудженого про переведення до іншої установи виконання покарань , що є належним ефективним захистом таких прав, свобод та інтересів позивача.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України №1.2/13-2020 від 13.08.2020 в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до Держаної установи "Софіївська виправна колонія (№55)", Державної установи "Вільнянська виправна колонія (№11)" та №3.1/30-2020 від 28 грудня 2020 року в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до Державної установи, розташованої у Запорізькій або Дніпропетровській області, - скасувати.

Зобов`язати Центральну комісію Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України повторно розглянути клопотання засудженого до довічного ув`язнення ОСОБА_1 щодо переведення до іншої установи виконання покарання з урахуванням висновків апеляційного суду, викладених у цій постанові.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.