Справа № 520/4494/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 р.Справа № 520/4494/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 16.06.21 року по справі № 520/4494/21

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю " Відродження ЛТД"

про визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Відродження ЛТД" про визнання незаконною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.03.2021 у виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна боржника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки виконавчі дії з опису та арешту майна були проведені з порушеннями Закону України «Про виконавче провадження» та «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції Наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5). В порушення п. 2 ч. 5 ст. 56 вказаного Закону оскаржувана постанова не містить відомостей про кількість кімнат (приміщень) будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , їх площу та призначення, поверхи, на яких розташовані приміщення, інформації про підсобні приміщення. Відповідач не взяв до уваги рішення Апеляційного суду Харківської області від 31.07.2017 по справі № 638/14064/15-ц щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлових приміщень. Відповідачем були описані та арештовані транспортні засоби, які не належать позивачу. Також позивач зазначив, що оскаржувана постанова була складена в 1 примірнику та після її підписання сторонам виконавчого провадження не надавалась, що є порушенням п. 12 Інструкції і відсутні законні підстави для стягнення виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі у сумі 465493,15 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що позивачем не було оскаржено у встановлений законодавством строк постанову від 04.10.2016 року про стягнення виконавчого збору в сумі 465493,15 грн. Про вчинення виконавчих дій боржника повідомлено належним чином. Крім того, законодавець дає орієнтований, але не виключний перелік відмінних ознак предмета, в даному випадку нерухомого майна, які необхідно зазначити у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника. Основною метою такого визначеного переліку - є можливість ідентифікації вказаного об`єкту. В даному випадку постанови про опис та арешт майна боржника містять інформацію про нерухоме майно та її площу. Божником не надано доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між невідповідністю відомостей про майно, що містяться в акті опису та арешту майна, з ймовірним порушенням матеріальних чи процесуальних прав боржника. Опис та арешт майна проведено за участю понятих та передано майно на відповідальне зберігання ОСОБА_3 . Боржнику неодноразово направлялися вимоги державного виконавця, повідомлення про призначення проведення виконавчих дій та інша поштова кореспонденція, робилися виходи за адресою реєстрації, проте все це останнім було проігноровано. Відтак, відповідачем не було допущено протиправних дій або порушення прав позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року у задоволенні адміністративного позову про визнання незаконною та скасування постанови відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує на ненадання оцінки наявним в матеріалах справи доказам та зроблені помилкові висновки при винесенні рішення.

Скаржник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що відповідачем винесено постанову про утворення виконавчої групи від 02.03.2021, яка не відповідає приписам ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не підписана керівником та відсутня в АСВП. Виходячи з положень пунктів 7, 8 Інструкції, державний виконавець не мав права діяти самостійно та на власний розсуд. Виключно за дорученням керівника виконавчої групи державний виконавець міг проводити виконавчі дії, зокрема, і складати оскаржувану постанову від 03.03.2021, але таких доручень у АСВП та матеріалах справи не міститься. Тому відповідачем було порушено норми законодавства, а також включено до спірної постанови про опис та арешт майна боржника транспортні засоби, які не належать боржнику, про що відповідач був обізнаний.

У судовому засіданні представник апелянта та третіх осіб підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та участі у судових засіданнях не скористався.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання 02.09.2021.

З урахуванням скорочених строків розгляду справи, визначених ч. 7 ст. 287 КАС України, повідомлення про призначення розгляду справи на 06.09.21 направлялося Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відповідно до п. 16 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України та ч. 2 ст. 38 КАС України (в редакції до 15.12.2017) на зазначену ним адресу електронної пошти.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області надійшла заява стягувача ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» про примусове виконання вимоги за виконавчим написом ВМІ № 128047 від 17.06.2009 (т. 1 а.с. 20, 21).

За результатами розгляду зазначеної заяви було відкрито виконавче провадження № 428100491 від 02.04.2014 року, в межах якого головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Барсегяном А. О. прийнято постанову від 23.09.2016 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 465493,15 грн. (т. 1 а.с. 19, 57).

Колегія суддів відмічає, що за даними ВП - спец розділ від 18.12.2020 виконавче провадження № 428100491 завершене, виконавчий документ повернуто стягувачеві за письмовою заявою стягувача (т. 1 а.с. 125 - 127).

Представником відповідача у поданому суду відзиві на позов указано, що в межах виконавчого провадження № 42810491 зазначено про нарахування до стягнення виконавчого збору у сумі 465493,15 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 300,00 грн.

Постановою державного виконавця Барсегян А. О. від 04.10.2016 року виведено в окреме виконавче провадження № 52500658 про примусове виконання постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 300,00 грн. та окреме провадження № 52499452 про примусове виконання постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 465493,15 грн. (т. 1 а.с. 56). Доказів оскарження наведеної постанови у справі не міститься.

У матеріалах справи наявна постанова державного виконавця Барсегяна А. О. від 14.02.2017, якою виконавчі провадження № 52500658 та № 52499452 були об`єднані у зведене виконавче провадження № 53413429 (т. 1 а.с. 59).

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що за наявною у справі Інформацією про виконавче провадження № 52499452 від 19.04.2021 з Автоматизованої системи виконавчих проваджень зазначена постанова від 14.02.2017 відсутня (т. 1 а.с. 25-30).

При цьому, судова колегія зауважує, що оскаржувана постанова від 03.03.2021 вчинена в межах виконавчого провадження № 52499452.

Судовим розглядом справи встановлено, що для стягнення виконавчого збору у сумі 465493,15 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у сумі 300,00 грн. державним виконавцем 20.06.2019 року на підставі постанови у зведеному виконавчому провадженні № 53413429 було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення 465793,15 грн. (т. 1 а.с. 120). Зазначена постанова міститься в АСВП (т. 1 а.с. 26, 27).

Попри це, як свідчать матеріали справи, 13.10.2020 державним виконавцем Пікулою В. Ю. прийнято постанову про арешт коштів боржника, але у виконавчому провадженні № 52499452 (т. 1 а.с. 141). Тоді як 20.06.2019 вказане виконавче провадження об`єднане у зведене виконавче провадження № 53413429. Зазначена постанова від 13.10.2020 також міститься в АСВП (т. 1 а.с. 28, 29).

Суд апеляційної інстанції відзначає, що 23.10.2019 державним виконавцем Барсегяном А. О. прийнято постанову про арешт коштів боржника знов у зведеному виконавчому провадженні № 53413429 (т. 1 а.с. 129). Зазначена постанова також міститься в АСВП (т. 1 а.с. 27, 28).

У матеріалах справи міститься також облікова картка на зведене виконавче провадження № 53413429 (т. 1 а.с. 137). Будь-яких даних про виокремлення ВП № 52499452 матеріали справи та АСВП не містять.

Місцевим окружним судом зазначено, що через невиконання постанови державного виконавця щодо сплати виконавчого збору, наразі, в межах ВП № 52499452 державним виконавцем винесено постанову від 27.10.2020 року про арешт майна боржника - нежитлові приміщення за адресою: м. Харків, вул. Архангельська, 6 у межах суми 465793,15 грн. (т. 1 а.с. 150). Вказана постанова міститься в АСВП (т. 1 а.с. 29).

В подальшому, 03.03.2021 року державним виконавцем винесена постанова про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 52499452, яка є предметом спору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у суду відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова від 03.03.2021 у виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна боржника винесена з порушеннями Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, а також є такою, що порушує права позивача в частині включення до останньої майна, яке належить іншим особам, позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про протиправність винесення оскаржуваної постанови.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує доводи апеляційної скарги, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовідносини, які виникають з приводу примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, регулюються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 15 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Пунктом 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 зазначеного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

На виконання частини 2 вказаної статті, арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому, арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт.

Частиною 5 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. А у разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначаються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, у редакції Наказу № 2832/5 від 29.09.2016 (далі - Інструкція).

Так, пунктом 1 розділу VIII Інструкції встановлено, що виявлення майна та звернення стягнення на майно боржника здійснюються у порядку, встановленому розділом VII Закону України "Про виконавче провадження".

Частиною 1 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Згідно з п. 14 розділу ІІІ Інструкції у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова.

Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження).

У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, зокрема, якщо боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць, при об`єднанні виконавчих проваджень у зведене в установленому розділом IV цієї Інструкції порядку можуть утворюватись виконавчі групи.

Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІV Інструкції за наявності обставин, визначених частиною першою статті 25 Закону, при органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи, до складу яких входять державні виконавці одного або кількох органів державної виконавчої служби. Виконавча група може бути утворена, зокрема, за рішенням начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - з державних виконавців цього відділу.

За змістом п. 3 розділу ІV Інструкції особа, яка приймає рішення про утворення виконавчої групи, виносить про це вмотивовану постанову. У постанові обов`язково зазначаються: обставини, які обумовили утворення виконавчої групи; склад виконавчої групи, її керівник, орган державної виконавчої служби, при якому утворюється виконавча група; інші відомості, в тому числі щодо покладення на керівника виконавчої групи прав і повноважень у виконавчому провадженні, встановлених законодавством, для начальників органів державної виконавчої служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що 26.02.2021 року державним виконавцем Сімоновим К. К. складено вимогу державного виконавця № 55564, відповідно до якої від ОСОБА_3 вимагалось надати державному виконавцю 03.03.2021 року о 15:00 год. безперешкодний доступ на територію, нежитлових приміщень, а також до рухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 196).

Докази складення аналогічної вимоги боржнику та докази її направлення або вручення боржнику у матеріалах справи відсутні.

Водночас, суд першої інстанції зазначив, що 02.03.2021 року державними виконавцями під час виходу за зазначеною у вимозі адресою встановлено, що боржником не забезпечено безперешкодний доступ, у зв`язку з чим складено акт державного виконавця від 02.03.2021 року (т. 1 а.с. 200).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вимога державного виконавця № 55564 від 26.02.2021 року була адресована ОСОБА_3 , а не боржнику, що є позивачем у справі.

За таких обставин, не можна визнати об`єктивними зазначені в акті державного виконавця від 02.03.2021 відомості, що боржником не забезпечено безперешкодний доступ до майна, зважаючи також на те, що підписи понятих в акті відсутні.

В подальшому, 03.03.2021 року, як встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції, державними виконавцями винесено постанову про опис та арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 52499452 (т. 1 а.с. 15-18, 201-202).

Зазначений опис та арешт майна державними виконавцями здійснено у присутності понятих, про що свідчить зміст зазначеної постанови. Судом установлено, що описане та арештоване майно було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 .

Проте, колегія суддів відзначає, що зі змісту постанови про опис та арешт майна боржника від 03.03.2021 року в рамках виконавчого провадження № 52499452 убачається, що його складено саме державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Харківській області СМУМЮ (м. Харків) Сімоновим К. К. у присутності головного державного виконавця цього ж відділу Романінець Р. В. та старшого державного виконавця цього ж відділу Гук С. В., підписи яких в оскаржуваній постанові відсутні.

Крім того, вказані державні виконавці зазначені в оскаржуваній постанові від 03.03.2021 в якості інших осіб, що були залучені до проведення виконавчих дій, про це свідчить сторінка ІV постанови.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про виконавче провадження" для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими висновки суду першої інстанції, що опис та арешт майна було здійснено державними виконавцями, оскільки постанова складена одноосібно державним виконавцем Сімоновим К. К.

Судом першої інстанції також установлено, що вказану постанову позивачем підписано із зазначенням зауважень стосовно того, що опис майна почався без присутності боржника і понятих, поняті були запрошені після початку дії, опис проводився у приміщенні, яке знаходиться в оренді юридичної та фізичної особи, майно описане не належить боржнику, а належить орендаторам.

Стосовно посилань позивача на обставини порушення його прав в частині не вручення йому копії спірної у цій справі постанови суд першої інстанції зазначив, що зі змісту оскаржуваної постанови про опис та арешт майна боржника від 03.03.2021 року вбачається, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, під час здійснення зазначеної процесуальної дії був присутній, навів у відповідній графі власні зауваження та зазначив власний підпис.

Зауважень стосовно не надання позивачу, як боржнику, копії спірної постанови позивачем у постанові не вказано.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися із наведеним судовим висновком, позаяк зі змісту сторінки ІV оскаржуваної постанови випливає, що копію акта опису та арешту майна отримала ОСОБА_3 , запис в графі про вручення цієї постанови будь-яким особам відсутній. Тоді як абз. 7 ч. 5 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" чітко унормовано, що копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

При цьому, ознайомлення позивача з оскаржуваною постановою із зазначенням відповідних зауважень не звільняє державного виконавця від визначеного законом обов`язку надати її копію боржнику.

Як свідчать матеріали справи, докази надання боржнику оскаржуваної постанови про опис та арешт майна боржника від 03.03.2021 року відсутні і ця обставина відповідачем не заперечується.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем порушено вимоги абз. 7 ч. 5 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження".

Однією з підстав скасування оскаржуваної постанови позивач зазначав те, що в порушення п. 2 ч. 5 ст. 56 вказаного Закону оскаржувана постанова не містить відомостей про кількість кімнат (приміщень) будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , їх площу та призначення, поверхи, на яких розташовані приміщення, інформації про підсобні приміщення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що законодавець дає орієнтований, але не виключний перелік відмінних ознак предмета, в даному випадку нерухомого майна, які необхідно зазначити у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника. Основною метою такого визначеного переліку - є можливість ідентифікації вказаного об`єкту. Судом зі змісту оскаржуваної позивачем постанови встановлено, що остання містить інформацію про нерухоме майно та її площу.

Разом з тим, імперативною нормою п. 2 ч. 5 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди.

При цьому, на переконання суду першої інстанції, відсутність певних ознак даного приміщення, передбачених приписами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», не може бути самостійною підставою для скасування постанови про опис та арешт майна боржника.

Судова колегія не може погодитися із наведеним висновком, оскільки законодавцем визначена обов`язковість зазначення наведених відомостей у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, про що і наголошував позивач.

Крім того, суд першої інстанції врахував положення п. 10 розділу VIIІ Інструкції, дійшовши висновку про те, що до суду не надано доказів або обґрунтованих пояснень стосовно невідповідності форми або змісту спірної у даній справі постанови про опис та арешт майна.

Колегія суддів відзначає, що Інструкція не може підміняти імперативні норми п. 2 ч. 5 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", тому висновок суду першої інстанції є невмотивованим.

Колегія суддів приймає також до уваги той факт, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 по справі № 638/14064/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.10.2016 скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнані об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, нежитлові приміщення першого поверху № 22-37, 1/2 ч. № 38, 1/3 ч. № 15. II; другого поверху № 53-65, 1/2 ч. № 52, ? ч. № 66, II в літ. «А-2» по АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення першого поверху № 1-14, 16-21, 1/2 ч. № 38, 2/3 ч. № 15. І; другого поверху № 42-51, 1/2 ч. № 52, 3/4 ч. № 66, І по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 183-195).

Отже, на переконання колегії суддів, відсутність у постанові про опис та арешт майна боржника від 03.03.2021 ВП № 52499452 обов`язкових відомостей про кількість приміщень, їх призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення, інформація про підсобні приміщення та споруди стає наслідком незаконності постанови, оскільки не дозволяє ідентифікувати описану нежитлову будівлю із належними позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя нежитловими приміщеннями.

Під час розгляду справи сторонами не заперечувалося, що про названі обставини відповідач був письмово повідомлений позивачем зверненням від 28.10.2020 (вх. № 18484 від 04.11.2020), про що також свідчать наявні у справі докази (т. 1 а.с. 157).

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в оскаржуваній постанові не міститься відомостей щодо суми стягнення в межах якої накладено арешт.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, позивач, обґрунтовуючи власну правову позицію, зазначає, що державним виконавцем описано та арештовано майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а також майно, яке належить іншим особам, у даному випадку третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 та Товариству з обмеженою відповідальністю "Відродження ЛТД".

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки під час розгляду справи встановлено, що частина описаного та арештованого відповідно до спірної у даній справі постанови майно належить іншим особам частково, у випадку із нежитловими приміщеннями, та повністю, у випадку із транспортними засобами, то у даному випадку майнові права позивача, який є боржником, не порушено. При цьому, питання правомірності опису та арешту такого майна має вирішуватися за позовною заявою особи, якій на правові власності належить зазначене майно та яка вважає, що її права порушено відповідним рішенням суб`єкта владних повноважень.

З даного приводу колегія суддів відзначає, що позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який відповідає п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, оскільки позивачу на праві власності належить частина описаного та арештованого відповідно до спірної у даній справі постанови нерухомого майна.

Разом з тим, позивач не заявляв вимог про зняття арешту з належного третім особам майна у порядку ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Також, як вище зазначалося, відсутність у спірній постанові обов`язкових відомостей про нерухоме майно унеможливлює його ідентифікацію, у тому числі, в аспекті наведеного в рішенні Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 по справі № 638/14064/15-ц опису нежитлових приміщень.

Тому колегія суддів уважає помилковим висновок суду першої інстанції, що у даному випадку майнові права позивача, який є боржником, не порушені.

Разом з тим, аналізуючи викладені вище правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що приписи розділу VІІ Закону України «Про виконавче провадження» не надають відповідачу повноважень накладати арешт на майно, яке не належить боржнику, а тому не можна визнати законною оскаржувану постанову в частині опису та накладення арешту на майно, що не належить боржнику. Тим більше, що із відповіді на запит № 9783196 від 02.03.2021 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відповідачу було достовірно відомо про відсутність даних про зареєстровані транспортні засоби за боржником (т. 1 а.с. 24).

Стосовно додаткових пояснень представника позивача із посиланням на обставини того, що при винесенні спірної у цій справі постанови державного виконавця від 03.03.2021 року виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна останній діяв без належних повноважень та з порушенням норм ст. 19 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, за відсутності окремо оформленого письмового доручення, суд першої інстанції зазначив, що Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було винесено постанову від 02.03.2021 року ВП № 52499452 про утворення виконавчої групи (т. 1 а.с. 232. 233).

Позивач наголошує, що з моменту винесення постанови від 02.03.2021 року ВП № 52499452 про утворення виконавчої групи державний виконавець не мав права діяти самостійно і на власний розсуд та мав право складати процесуальні документи, включаючи постанову від 03.03.2021 року у виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна боржника, виключно за дорученням керівника виконавчої групи. Проте, матеріали справи та матеріали виконавчого провадження ВП № 52499452 не містять жодних доручень, в тому числі й на складання оскаржуваної постанови.

Крім того, як зазначав позивач та встановлено апеляційним адміністративним судом, Автоматизована система виконавчих проваджень не містить постанови від 02.03.2021 року у виконавчому провадженні № 52499452 про утворення виконавчої групи, що ставить під сумнів її легітимність з огляду на приписи ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 розділу VІІ Інструкції, згідно з яким відомості про утворення виконавчої групи вносяться до автоматизованої системи виконавчого провадження. Постанова про утворення виконавчої групи надсилається членам виконавчої групи.

Таким чином, колегія суддів констатує порушення відповідачем приписів ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 розділу VІІ Інструкції.

Як зазначено судом першої інстанції, представником відповідача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що виконання процесуальних дій щодо опису майна вчинено на виконання усного доручення керівника робочої групи. Суд також зазначив, що законодавством не передбачено обов`язковості складення письмового доручення на вчинення державним виконавцем певних процесуальних дій в рамках здійснення роботи робочою групою. Тому суд уважав необґрунтованими зазначені доводи представника позивача.

Не погоджуючись із наведеною позицією, колегія суддів відзначає, що будь-яких відомостей про те, що опис та арешт майна боржника проводився виконавчою групою або під час проведення опису та арешту були присутні члени виконавчої групи, оскаржувана постанова не містить.

Одночасно, суд першої інстанції вважав необґрунтованими та неналежними посилання представника позивача на протиправність в цілому постанови про утворення виконавчої групи від 02.03.2021 року у ВП № 52499452 та протиправність дій стосовно її не підписання та не внесення до Автоматизованої системи виконавчих проваджень з огляду на обставини того, що зазначена постанова не є предметом розгляду даної справи.

Судова колегія погоджується, що постанова про утворення виконавчої групи не оскаржується позивачем, однак ураховуючи наявні обставини справи та норми ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України, слід з`ясувати питання належності повноважень державного виконавця Сімонова К. К. під час вчинення виконавчої дії щодо опису та арешту майна 03.03.2021 року.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» у разі хвороби державного виконавця, його перебування у відрядженні чи відпустці, звільнення чи відсторонення від посади державного виконавця, включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби, відводу (самовідводу) державного виконавця, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного державного виконавця до іншого.

Згідно із п. 7 розділу IV Інструкції, керівник виконавчої групи при виконанні покладених на нього повноважень: отримує документи виконавчого провадження або їх копії; розподіляє обов`язки між членами виконавчої групи; визначає рахунки органів державної виконавчої служби, на які необхідно зараховувати кошти виконавчого провадження; у разі необхідності приймає рішення щодо передачі виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого в межах виконавчої групи; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження, їх клопотання; за наявності підстав у встановленому порядку вносить подання про заохочення за успіхи в роботі або застосування дисциплінарного стягнення до членів виконавчої групи, а також щодо зміни складу виконавчої групи; подає особі, яка прийняла рішення про утворення виконавчої групи, заяву про виплату винагороди державним виконавцям виконавчої групи; здійснює інші права та обов`язки у виконавчому провадженні відповідно до Закону, в тому числі покладені на нього керівником органу державної виконавчої служби, який прийняв рішення про утворення виконавчої групи.

Процесуальні документи видаються державними виконавцями, що входять до виконавчої групи, на виконання доручення керівника виконавчої групи (п. 8 розділу IV Інструкції).

Таким чином, на переконання колегії суддів, в разі утворення виконавчої групи, на чому наполягав відповідач, на державного виконавця Сімонова К. К., який 02.03.2021 увійшов до виконавчої групи, покладався обов`язок видавати процесуальні документи виключно на виконання доручення керівника виконавчої групи. Проте, як убачається із змісту оскаржуваної постанови від 03.03.2021, будь-які посилання на виконавчу групу у спірній постанові відсутні, з чого слідує висновок, що постанову від 03.03.2021 не було видано на виконання доручення керівника виконавчої групи.

Отже, у порушення п. 8 розділу IV Інструкції державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сімоновим К. К. видано постанову від 03.03.2021 у виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна боржника поза межами власних повноважень.

Отже, матеріалами справи підтверджується незаконність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, адміністративний суд має перевірити оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність наведеним критеріям, тому в разі встановлення судом невідповідності спірної постанови вимогам, які ставляться у ч. 2 ст. 2 КАС України, таке рішення суб`єкта владних повноважень є протиправним.

Отже, наведені порушення вимог законодавства державним виконавцем, вчинення процесуальної дії поза межами наданих законом повноважень та необґрунтовано, свідчить про протиправність оскаржуваної постанови, тому вона має бути скасована.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власного рішення, під час розгляду справи не довів належними та допустимими доказами правомірність прийняття оскаржуваних рішень.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що рішення прийняте при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року по справі № 520/4494/21 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що за подання позовної заяви позивач повинен був сплати та сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн. та 1362,00 грн. (908, 00 х 150%) за подання апеляційної скарги.

З урахуванням висновків колегії суддів у цій справі, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 по справі № 520/4494/21 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.03.2021 у виконавчому провадженні № 52499452 про опис та арешт майна боржника.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) суму сплаченого судового збору в загальному розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.А. Спаскін В.Б. Русанова