Справа № 420/10315/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправними дії відповідача відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року;

- визнання протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100;

- зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до зазначеного вище порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, а саме невірно нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2018 рік. За зверненням представника позивача від 22.04.2021 року до Військової частини НОМЕР_1 , відповідач листом від 27.04.2021 року №154/181/1-392 повідомив, що перерахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік ОСОБА_1 проведено та різницю між перерахованою та виплаченою грошовою допомогою за 2018 рік у розмірі 1006,60 грн. буде виплачено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 найближчим часом. Вказані кошти були зараховані на картковий рахунок позивача 28.05.2021 року, однак, не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року. У зв`язку з чим представник позивача 02.06.2021 року звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з відповідною заявою, однак отримала лист від 02.06.2021 року №154/181/1-501, яким фактично відмовлено у задоволені прохання позивача. Враховуючи, що військова частина НОМЕР_1 перерахувала грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік та виплатила позивачу різницю між перерахованою та виплаченою матеріальною допомогою за 2018 рік лише 28.05.2021, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та за таких обставин позивач просить задовольнити позов в повному обсязі.

Представник Військової частини НОМЕР_1 надав до суду відзив на адміністративний позов, який мотивований тим, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях дія КЗпП України не поширюється, оскільки КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Крім того Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Також, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності військової частини, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, та даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Ухвалою суду від 22.06.2021 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 05.07.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати до суду в строк для надання відзиву довідку з розрахунком середнього заробітку ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Так, суд вказує на те, що суддя Іванов Е.А. з 06.08.2021 року перебував у щорічній черговій відпустці, у зв`язку з чим справу розглянуто в перший день після виходу.

Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України (Військовій частині НОМЕР_1 ), однак на грошовому забезпеченні перебував пр. військовій частині НОМЕР_2 . Наказом Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №471 від 28.08.2018 року позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с.13) та Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №172 від 06.09.2018 року (військова частина НОМЕР_1 ) позивача з 06.09.2018 року виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, знято з усіх видів забезпечення (а.с.14).

22.04.2021 року представник позивача звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення позивачу перерахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік виплаченої відповідно наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 03.05.2018 року №84, та виплатити різницю між перерахованою та виплаченою матеріальною допомогою за 2018 рік, оскільки грошове забезпечення ОСОБА_1 на день підписання наказу від 03.05.2018 року №84 про надання йому грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 12.12.2018 року №321 складало 16750,10 грн., а виплачена йому грошова допомога на оздоровлення за 2018 рік відповідно до тієї ж довідки, склала 15743,50 грн. (а.с.15-16).

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 27.04.2021 року №154/181/1-392 повідомлено позивача, що за результатами розгляду заяви у військовій частині НОМЕР_1 проведено перерахунок грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік ОСОБА_1 , різницю між перерахованою та виплаченою грошовою допомогою для оздоровлення за 2018 рік в розмірі 1006,60 грн. буде виплачено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 найближчим часом (а.с.17).

17.05.2021 року командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) №91, відповідно до якого вирішено виплатити ОСОБА_1 доплату грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік в розмірі 1006,60 грн. (а.с.18).

Як встановлено судом відповідачем 28.05.2021 року зараховано на картковий рахунок позивача доплату грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік в розмірі 991,50 грн. (а.с.19).

02.06.2021 року представник позивача звернулася до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього грошовового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 06.09.2018 року по 28.05.2021року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Вказана вимога обумовлена несвоєчасним розрахуванням при звільнені (а.с.20-21).

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 02.06.2021 року №154/181/1-501 повідомлено позивача, зокрема що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, та порядок проходження служби у складі Національної гвардії України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 24.07.2013 року №774/13/84-13 нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється па працівників, а не на військовослужбовців, та що правових підстав для застосування статей 116 га 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку - не вбачається (а.с.22-23).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що питання виплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичної виплати грошового забезпечення працівникам служби цивільного захисту спеціальним законодавством не врегульовані, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню трудове законодавство.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховної Палати Верховного суду.

Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вже було встановлено судом, Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено позивачу доплату грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік та вказані кошти 28.05.2021 року були зараховані на картковий рахунок позивача.

Таким чином остаточний розрахунок відповідачем з ОСОБА_1 проведений - 28.05.2021 року.

При цьому відповідачем листом №154/181/1-501 від 02.06.2021 року на звернення представника позивача від 02.06.2021 року фактично відмовлено позивачу у виплаті середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача з військової служби (06.09.2018 року), відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Судом встановлено, що період затримки виплати позивача складає 679 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 07.09.2018 року (перший день після звільнення позивача) по 27.05.2021 року включно (останній день затримки перед днем виплати доплати грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік).

Як вбачається з довідки про виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 від 03.09.2021 року №448, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , сума заробітної плати позивача за липень та серпень 2018 року (2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата) складає 33500,20 грн.(16750,10 грн. + 16750,10 грн.).

Судом встановлено, що кількість календарних днів за два місяці, що передують звільненню ОСОБА_1 , а саме за липень та серпень 2018 року складає 44 робочі дні.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 761,37 грн. (33500,20 грн./44 календарні дні) за 1 робочий день.

У зв`язку із чим, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 516970,23 грн. (із розрахунку 761,37 грн. * 679 робочих днів).

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, від 14.11.2018 року по справі №806/345/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так судом встановлено, що позивач мав право на отримання грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік в повному обсязі в розмірі 16750,10 грн. (позивачу при звільнені не було виплачено лише 1006,60 грн. з вказаної суми), та позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 року по 28.05.2021 року, який складає 516970,23 грн., що більш ніж в 500 разів перевищує розмір невчасно виплаченої суми.

При цьому істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 1006,60 грн. / 516970,23 грн. (загальна сума невиплачених коштів на момент звільнення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100% = 0,19%.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 982,24 грн. із розрахунку 761,37 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,19% (істотності частки недоплаченої суми) х 679 (робочих днів затримки розрахунку).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п.39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно у розмірі 982,24 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до суду надано квитанцію №0.0..1 від 29.06.2021 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 908,00 грн. з Військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись вимогами ст.2, 6-11, 77, 180, 241-246, 251, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.09.2018 року по 27.05.2021 року включно у розмірі 982,24 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Стягнути з Головного Військової частини НОМЕР_3 рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. сплачені за квитанцію №0.0..1 від 29.06.2021 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя Іванов Е.А.