Справа № 160/9332/21
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2021 року Справа № 160/9332/21
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Крейси Олександра Олеговича (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі відповідач, ТУ ДСА в Дніпропетровській області), в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при його звільненні 08.10.2020, в т.ч. нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум - за період з 08.10.2020 по день фактичної виплати суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік з урахуванням середньоденної заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його починаючи з 21.04.2016 року було призначено на посаду судового розпорядника, яка відноситься до посад державної служби. Того ж дня, 21.04.2016 року, він прийняв Присягу державного службовця. На підставі Наказу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №143-К від 07.10.2020 року, 08.10.2020 року позивача було звільнено з посади секретаря судового засідання за взаємною домовленістю сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказує, що в день звільнення - 08.10.2020 року йому не були виплачені всі суми, що йому належали. Так, в день звільнення (08.10.2020 року) також не була здійснена остаточна виплата заробітної плати. Лише 05.11.2020 року здійснено перерахування сум заробітної плати, що, на його думку, свідчить про порушення вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються випискою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК". Окрім цього, вказує, що згідно з Наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №139-К від 18.09.2020 року, наказано «надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати». Однак, ні у вересні 2020, ні в день звільнення, ні, навіть, 05.11.2020 року (день останнього перерахування належних мені сум) зазначені кошти йому виплачені не були. Вказує, що ним неодноразово вживалися заходи врегулювання даного питання й усними, й письмовими зверненнями. Однак, лише відповідно до листа Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 14.04.2021 року №1827/21 повідомлено про неможливість виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з відсутністю економії фонду заробітної плати, а також по тексту листа зазначено, що надається інформація щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати, при цьому, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України жодного розрахунку вказаної в листі загальної суми він не отримав й до цього часу, що позбавляє його права на ознайомлення, яким чином розраховані наступні суми коштів: 05.10.2020 року - 266,96 грн„ 13.10.2020 року - 5157,37 грн., 30.10.2020 року - 221,82 грн,. 05.11.2020 р. - 196,71 грн. (згідно з випискою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 03.06.2020 року. Окрім цього, вказує, що останній розрахунок був наданий тільки станом на 01.09.2020 року. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
29.06.2021 року від позивача до суду надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
04.08.2021 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування правової позиції зазначає, що наказом керівника апарату Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №143-К/2020 від 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря судового засідання Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 08 жовтня 2020 року за взаємною домовленістю. Вказаний наказ надійшов на електрону адресу ГУ ДСА України в Дніпропетровській області 07 жовтня 2020 року в 15.45 год. На підставі вказаного наказу, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області 08 жовтня 2020 року з позивачем був проведений повний розрахунок при звільненні, відповідно до положень чинного законодавства України та без будь яких порушень. Вказують, що здійснивши 08 жовтня 2020 року остаточний розрахунок виплат ОСОБА_1 та склавши загальний список перерахувань в банк, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області було підготовлено платіжне доручення та направлено до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, де на обслуговуванні перебуває ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, для здійснення перерахування коштів в АТ КБ «Приват Банк», у якому ОСОБА_1 має відкритий особовий рахунок та перебуває на зарплатному картковому обслуговуванні. Належні позивачу при звільненні виплати у сумі 5157,37 грн. (заробітна плата за відпрацьований період розрахункового місяця і компенсація за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки), Казначейством перераховано до АТ КБ «ПриватБанк» та 13 жовтня 2020 року переведено на банківський картковий рахунок позивача. Таким чином, на їх думку, відповідач діяв послідовно у межах та у спосіб, встановлений чинним законодавством України. Щодо нарахування позивачу суми коштів 30.10.2020 року - 221,82 грн. та 05.11.2020 року - 196,71 грн. зазначаємо наступне. 09 жовтня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 940 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка була опублікована 16 жовтня 2021 року. Вказаною постановою затверджені зміни, у тому числі й у пункт 1 приміток до схеми посадових окладів із визначенням: коефіцієнтів для державних службовців судів, органів та установ системи правосуддя з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 358 "Деякі питання оплати праці державних службовців судів, органів га установ системи правосуддя" (Офіційний вісник України, 2017 р., № 45, ст. 1399; 2020 р., № 17, ст. 658). слова і цифри "законом на 1 січня 2020 р." замінили словами "законом про Державний бюджет України на відповідний рік". Тобто, у зв`язку зі зміною розміру розрахункової одиниці, посадові оклади державних службовців підвищилися з 01 липня 2020 року. На підставі вищевказаного нормативного акту, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління проведено перерахунок окладів державних службовців місцевих загальних судів Дніпропетровської області. Відповідно Постанови КМУ №940 від 09.10.2020 року, позивачу було проведено перерахунок з липня 2020 року і саме суму доплати до посадового окладу ОСОБА_1 було перераховано наприкінці жовтня та у листопаді 2020 року, 30 жовтня 2020 року - 221,82 грн. і 05 листопада 2020 року - 196,71 грн. відповідно. Щодо наказу №139-К від 18.09.2020 року «Про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 » зазначено про таке. Відповідно до частини другої статті 54 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500 затверджений Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Пунктом 2 Порядку передбачено, що державним службовцям матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Згідно із пунктом 3 Порядку рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань державним службовцям приймається керівником державної служби в державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці. Оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, то вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби в державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату в розмірі середньомісячної заробітної плати або не виплачуватись взагалі. Вказують, що приймаючи рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, керівник апарату суду повинен достовірно знати про наявність економії фонду заробітної плати, яка дозволяє виплатити зазначену вище допомогу. Листом від 22.09.2020 року № 2245/21 територіальне управління повідомило керівника апарату Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу про відсутність економії фонду заробітної плати та неможливість здійснити секретарю судового засідання ОСОБА_1 виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань». Відповідач вказує, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не гарантується держслужбовцеві, оскільки стаття 54 Закону України «Про державну службу» лише передбачає можливість її отримання. ТУ ДСА України в Дніпропетровській області є бюджетною організацією, яка повністю утримується за рахунок коштів Державного бюджету України. Таким чином, враховуючи наведене вище, вважають, що відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача, адже територіальним управлінням проведений остаточний розрахунок при звільненні з усіма видами виплат та у строки відповідно до вимог чинного законодавства, тому вимоги позивача є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню.
12.08.2021 року позивачем подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої, позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при його звільненні 08.10.2020 року, в т.ч. нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 виплати за час щорічної відпустки (21 день у серпні 2020 та 4 дні у вересні 2020), з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (212,80 гри.) виплат за липень 2020 року;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 виплати з компенсації за невикористану відпустку (16 днів) з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 - 212,80 грн.; за серпень 2020 - 72,20 грн.; за вересень 2020 - 174,12 грн.) виплат;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум - за період з 09.10.2020 року по день фактичної виплати суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, донарахованої виплати за час щорічної відпустки (21 день у серпні 2020 та 4 дні у вересні 2020) та донарахованої компенсації за невикористану відпустку (16 днів), які пов`язані зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 №358.
В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог позивач посилається на те, що ознайомившись з розрахунковими листами за період серпень - листопад 2020 року, ним було з`ясовано, що відповідачем, на його думку, було порушено вимоги пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100, (в редакції, чинній станом на час його звільнення) (далі - Постанова КМУ №100). Вказує, що згідно з даними, що містяться у розрахунковому листі за жовтень 2020 року вбачається, що у зв`язку із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 року №358, позивачу здійснено донарахування за липень, серпень, вересень 2020 розміру окладу, надбавки за вислугу років та за серпень 2020 - надбавки та премії. З доданих відповідачем розрахункових листів вбачається, що у серпні 2020 року йому була нарахована та виплачена середня заробітна плата за час щорічної відпустки (21 день у серпні - 7113,75 грн. та 4 дні у вересні 2020 - 1355,00 грн.). Згідно з вимогами пункту 2 розділу II Постанови КМУ №100 зазначені суми були обчислені виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, тобто з урахуванням виплат, здійснених у липні 2020 року. Однак, при здійсненні донарахувань, пов`язаних зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 року №358, відповідачем відповідно до розрахункового листа за жовтень 2020 року не здійснено донарахування виплати за час щорічної відпустки, з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (212,80 грн.) виплат за липень 2020 року. Також, позивач вказує, що згідно з даними, що містяться у розрахунковому листі за жовтень 2020 року вбачається, що йому здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за 16 днів у розмірі 4960,96 грн. Вказує, що із вказаною сумою коштів погодитися не можна, оскільки вона має бути розрахована згідно з вимогами пункту 2 розділу II Постанови КМУ №100, зокрема обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання виплати компенсації за невикористані відпустки. Позивач зазначає, що відповідачем жодним чином не підтверджено дотримання вимог чинного законодавства при нарахуванні йому при звільненні розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку за 16 днів у розмірі 4960, 96 грн. (що відповідає 310,06 грн./день), та не наведено обґрунтувань зменшення цього розміру на відміну від нарахованої середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки у серпні 2020 року, який склав за 21 день - 7113,75 (що відповідає 338,75 грн./день). До того ж, вказує, що компенсацію за невикористану щорічну відпустку у 16 днів відповідач нарахував та виплатив до набрання чинності змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 №358, а тому, на його думку, відповідач також мав здійснити перерахунок та відповідне донарахування розміру компенсації за невикористану відпустку з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 - 212,80 грн.; за серпень 2020 - 72,20грн.; за вересень 2020 - 174,12 грн.) виплат. Станом на день звернення позивача до суду із цим позовом, відповідачем не здійснено донарахування виплати за час щорічної відпустки, з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (212,80 грн.) виплат за липень 2020 року та перерахунок та відповідне донарахування розміру компенсації за невикористану відпустку з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 року - 212,80 грн.; за серпень 2020 року 72,20 грн.; за вересень 2020 року - 174,12 грн.) виплат, чим грубо порушено право позивача на отримання усіх сум при звільненні.
Також, 12.08.2021 року позивачем до суду подана письмова відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, викладені обставини у якій аналогічні обставинам викладеним у позовній заяві.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №21-К від 20.04.2016 року, позивача ОСОБА_1 призначено на посаду судового розпорядника.
21.04.2016 року позивачем прийнято Присягу державного службовця.
Згідно із записів трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 від 21.04.2016 року, останнього було призначено на посаду секретаря судового засідання починаючи з 31.10.2017 року (наказ №107к- від 31.10.2017 року).
На підставі наказу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №139-К від 18.09.2020 року, наказано надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.
Згідно із наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №143-К від 07.10.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади секретаря судового засідання 08.10.2020 року за взаємною домовленістю сторін, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Також, згідно із наказом №143-К від 07.10.2020 року, встановлено: щорічну основну відпустку за період роботи з 21.04.2019 року по 20.04.2020 року в кількості 3 календарних днів компенсовано грошима.
Щорічну основну відпустку за період роботи з 21.04.2020 року по 08.10.2020 року в кількості 13 календарних днів компенсовано грошима.
Грошова допомога на оздоровлення за 2020 рік виплачена.
Звертаючись до суду, із цією позовною заявою, позивач зазначив, що в день його звільнення - 08.10.2020 року, відповідачем не були виплачені всі належній йому суми виплат, а саме відповідачем, у тому числі, не була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати, згідно із вказаним вище наказом №139-К від 18.09.2020 року.
Окрім цього, позивач вказав, що в день звільнення, а саме з 08.10.2020 року, також не була здійснена остаточна виплата заробітної плати, а лише 05.11.2020 року здійснено перерахування сум заробітної плати, що на думку позивача, свідчить про порушення відповідачем положень ст.116 КЗпП України.
Збільшивши позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем також наразі не здійснено донарахування виплати за час щорічної відпустки, з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (212,80 грн.) виплат за липень 2020 року та перерахунок та відповідне донарахування розміру компенсації за невикористану відпустку з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 - 212,80 грн.; за серпень 2020 72,20 грн.; за вересень 2020 - 174,12 грн.) виплат, чим грубо порушено його право на отримання усіх сум при звільненні.
Згідно матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо здійснення з ним повного розрахунку та виплати коштів, що належали до виплати при звільненні.
Листом від 14.04.2021 року за №1827/21 ТУ ДСА у Дніпропетровській області повідомили позивачу про те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Цим Порядком, зокрема, визначено, що матеріальна допомога може надаватися рішенням керівника апарату суду (як керівника державної служби у державному органі) в межах затвердженого фонду оплати праці. Тобто, приймаючи рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, керівник апарату суду повинен достовірно знати про наявність економії фонду заробітної плати, яка дозволяє виплатити зазначену вище допомогу. Листом від 22.09.2020 року № 2245/21 територіальне управління повідомило керівника апарату Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу про відсутність економії фонду заробітної плати та неможливість виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. На відміну від грошової допомоги на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не гарантується держслужбовцеві, оскільки стаття 54 Закону України «Про державну службу» лише передбачає можливість її отримання. За браком коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань може взагалі не виплачуватися.
Також надали інформацію щодо нарахованої та виплаченої позивачеві заробітної плати при звільненні з посади секретаря судового засідання Центрально-Міського районного суду міста Кривою Рогу Дніпропетровської області: «08 жовтня 2020 року проведено повний розрахунок, а 13 жовтня 2020 року виплачені нараховані кошти у сумі 5157,37 грн. (заробітна плата за відпрацьований період розрахункового місяця і компенсація за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки)».
Окрім цього вказано, що 09 жовтня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 940 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка була опублікована 16 жовтня 2021 року. Вказаною постановою затверджені зміни, у тому числі й у пункт 1 приміток до схеми посадових окладів із визначенням коефіцієнтів для державних службовців судів, органів та установ системи правосуддя з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 р. № 358 "Деякі питання оплати праці державних службовців судів, органів та установ системи правосуддя" (Офіційний вісник України. 2017 р., № 45, ст. 1399; 2020 р., № 17, ст. 658). слова і цифри "законом на 1 січня 2020 р." замінили словами "законом про Державний бюджет України на відповідний рік". Тобто, у зв`язку зі зміною розміру розрахункової одиниці, посадові оклади державних службовців підвищилися з 01 липня 2020 року.
Таким чином, на підставі цього нормативного акту відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління проведено перерахунок окладів державних службовців місцевих загальних судів Дніпропетровської області. І саме суму доплати до посадового окладу було перераховано наприкінці жовтня та у листопаді 2020 року: 221,82 року та 196,71 грн. відповідно.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при його звільненні 08.10.2020, в т.ч. нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, а також компенсації за невикористану відпустку з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 - 212,80 грн.; за серпень 2020 72,20 грн.; за вересень 2020 - 174,12 грн.) виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Дослідивши докази по справі, судом встановлено, що згідно з наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №21-К від 20.04.2016 року, позивача призначено на посаду судового розпорядника.
31.10.2017 року позивача призначено на посаду секретаря судового засідання (наказ №107к- від 31.10.2017 року).
На підставі наказу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №139-К від 18.09.2020 року, наказано надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.
Звертаючись до суду, із цією позовною заявою, позивач зазначив, що в день його звільнення - 08.10.2020 року, відповідачем не були виплачені всі належній йому суми виплат, у тому числі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати, згідно із наказом №139-К від 18.09.2020 року.
На підтвердження зазначеного позивачем надані виписки з ПАБ КБ «ПриватБанк».
Відповідач не спростовує наведених вище обставин щодо нездійснення виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік.
Суд зазначає, що відповідно до положень частини другої статті 54 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500 затверджений Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що державним службовцям матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.
На підставі пункту 3 Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 р оку № 500 рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд дійшов до висновку, що порядок нарахування та виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань регулюється Постановою КМУ від 08.08.2016 року № 500 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань».
Зокрема, пунктом 3 передбачено, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.
Дослідивши докази по справі, встановлено, що на час звільнення позивача із займаної ним посади фонд заробітної плати по Центрально-Міському районному суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області не дозволяв здійснити позивачу виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Вказані обставини, також підтверджуються листом від 22.09.2020 року №2245/21 територіального управління, яким повідомлено керівника апарату Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу про відсутність економії фонду заробітної плати та неможливість здійснити секретарю судового засідання ОСОБА_1 виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Враховуючи вищенаведене, виконати наказ Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139-К від 18.09.2020 року «Про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 », відповідач не мав можливості, тому останній було залишено без виконання.
Суд зазначає, що на відміну від грошової допомоги на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не гарантується держслужбовцеві, оскільки стаття 54 Закону України «Про державну службу» лише передбачає можливість її отримання.
За браком коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань може не виплачуватися.
Таким чином, враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що територіальним управлінням не було вчинено протиправних дій та бездіяльності щодо звуження змісту та обсягу прав позивача в частині невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати, згідно наказу №139-К від 18.09.2020 року.
Щодо невиплати позивачеві коштів, що належали до виплати при звільненні 08.10.2020 року.
Щодо нарахування суми коштів 30.10.2020 року 221,82 грн. та 05.11.2020 року - 196,71 грн.
Встановлено, що 09 жовтня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 940 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка була опублікована 16 жовтня 2021 року.
Вказаною постановою затверджені зміни, у тому числі й у пункт 1 приміток до схеми посадових окладів із визначенням: коефіцієнтів для державних службовців судів, органів та установ системи правосуддя з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 358 "Деякі питання оплати праці державних службовців судів, органів га установ системи правосуддя" (Офіційний вісник України, 2017 р., № 45, ст. 1399; 2020 р., № 17, ст.658), слова і цифри "законом на 1 січня 2020 р." замінили словами "законом про Державний бюджет України на відповідний рік".
Таким чином, у зв`язку зі зміною розміру розрахункової одиниці, посадові оклади державних службовців підвищилися з 01 липня 2020 року.
На підставі наведеного нормативного акту, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності територіального управління було проведено перерахунок окладів державних службовців місцевих загальних судів Дніпропетровської області.
Враховуючи наведені вище положення, позивачу було здійснено перерахунок з липня 2020 року і суму доплати до посадового окладу ОСОБА_1 перераховано наприкінці жовтня та у листопаді 2020 року, 30 жовтня 2020 року - 221,82 грн. і 05 листопада 2020 року - 196,71 грн.
Встановлено, що згідно із наказом Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №143-К від 07.10.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади секретаря судового засідання 08.10.2020 року за взаємною домовленістю сторін, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
У жовтні 2020 року позивачу, ОСОБА_1 було проведено розрахунок по заробітній платі з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 16 календарних днів, згідно наказу №143-К від 07.10.2020 року.
13.10.2020 року ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у розмірі 5157,37 гривень.
Вказані обставини також викладені у листі від 14.04.2021 року за №1827/21 територіального управління, згідно якого нарахування та виплата позивачеві заробітної плати при звільненні з посади секретаря судового засідання Центрально-Міського районного суду міста Кривою Рогу Дніпропетровської області, у тому числі була проведена - 08 жовтня 2020 року.
13 жовтня 2020 року позивачеві виплачені нараховані кошти у сумі 5157,37 грн. (заробітна плата за відпрацьований період розрахункового місяця і компенсація за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки).
Таким чином, фактичний повний розрахунок при звільненні з позивачем було здійснено не в день звільнення позивача 08.10.2020 року, отже затримка виплати коштів при звільненні позивача, відповідачем була допущена, а тому за цей період і підлягає стягненню середній заробіток на користь позивача.
Вказані обставини також не заперечуються відповідачем та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Отже, відповідачем не було спростовано, під час розгляду справи, порушення вимог ст.ст. 116,117 КЗпП України.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що сума коштів у розмірі 196,71 грн., які були виплачені позивачеві - 05.11.2020, роз`яснюється згідно з розрахунковим листом за жовтень 2020 року.
Між тим, сума коштів в розмірі 221,82 грн., яка виплачена позивачеві - 30.10.2020 року, жодним чином не роз`яснена ні розрахунковими листами, ні листом Відповідача від 29.07.2021 №Б-с-1158.
Згідно із долученими до матеріалів справи розрахунковими листами за період серпень - листопад 2020 року, встановлено, що відповідачем були порушені положення вимог пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100, (в редакції, чинній станом на час мого звільнення) (далі - Постанова КМУ №100).
Так, відповідно до пункту 2 розділу II Постанови КМУ №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Таким чином, згідно з даними, що містяться у розрахунковому листі за жовтень 2020 року вбачається, що у зв`язку із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів, України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 року №358, позивачу здійснено донарахування за липень, серпень, вересень 2020 розміру окладу, надбавки за вислугу років та за серпень 2020 - надбавки та премії.
З доданих відповідачем розрахункових листів встановлено, що у серпні 2020 року позивачу була нарахована та виплачена середня заробітна плата за час щорічної відпустки (21 день у серпні - 7113,75грн. та 4 дні у вересні 2020 - 1355,00 грн.).
Згідно з вимогами пункту 2 розділу II Постанови КМУ №100 зазначені суми були обчислені виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, тобто з урахуванням виплат, здійснених у липні 2020 року.
Однак, при здійсненні донарахувань, пов`язаних зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 №358, відповідачем відповідно до розрахункового листа за жовтень 2020 року не здійснено донарахування виплати за час щорічної відпустки, з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (212,80 грн.) виплат за липень 2020 року.
Окрім цього, згідно з даними, що містяться у розрахунковому листі за жовтень 2020 раку вбачається, що позивачу було здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за 16 днів у розмірі 4960,96 грн.
Суд зазначає, що вказана сума виплат має бути розрахована згідно з вимогами пункту 2 розділу II Постанови КМУ №100, зокрема обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання виплати компенсації за невикористані відпустки.
Між тим, дослідивши докази по справі, долучені розрахункові листи, встановлено, що відповідачем не було підтверджено дотримання положень чинного законодавства при нарахуванні позивачеві при звільненні розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку за 16 днів у розмірі 4960, 96 грн., (що відповідає 310,06 грн./день), та не наведено обґрунтувань зменшення цього розміру на відміну від нарахованої середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки у серпні 2020 року, який склав за 21 день - 7113,75 (що відповідає 338,75 грн./день).
Окрім цього, слід вказати, що компенсацію за невикористану щорічну відпустку у 16 днів відповідачем було нараховано та виплачено до набрання чинності змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 року №358, тому відповідачем також мав бути здійснений перерахунок та відповідне донарахування розміру компенсації за невикористану відпустку з урахуванням збільшення показника середньої заробітної плати за рахунок донарахованих (за липень 2020 - 212,80 грн.; за серпень 2020 - 72,20грн.; за вересень 2020 - 174,12 грн.) виплат.
За наведених обставин, суд вважає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого законом покладено тягар доведення обґрунтованості власних рішень, в разі їх судового оскарження, не наведено доказів щодо правомірності та обґрунтованості спірних нарахувань.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд вважає обґрунтованими вимоги і приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при його звільненні 08.10.2020 року, у тому числі нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та донарахованої виплати за час щорічної відпустки (21 день у серпні 2020 та 4 дні у вересні 2020) та донарахованої компенсації за невикористану відпустку (16 днів), які пов`язані зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 №358 та в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум - за період з 08.10.2020 року по день фактично виплачених сум, з урахуванням середньоденної заробітної плати.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач є звільненим від сплати судового збору відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати останнім понесені не були, отже, підстави для розподілу судових витрат у даному випадку відсутні.
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 ст. 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
З метою отримання професійної правничої допомоги позивачем було укладено з адвокатом адвокатським об`єднанням «ЛЕКС ГРАНД» договір про надання правової допомоги №12/03 від 25.03.2021 року
Копії вищезазначених документів долучені до матеріалів справи.
Між тим, квитанцій, платіжних доручень, тощо, щодо сплати позивачем витрати на правничу допомогу суду не надано.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, а також з огляду на принцип економії в адміністративному судочинстві, встановить що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
За наведених обставин, суд вважає, що надані позивачем документи не доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в даній адміністративній справі, витрати на правову допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим клопотання про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 2, 9,72, 77,241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині невиплати ОСОБА_1 всіх належних йому сум при його звільненні 08.10.2020 року, у тому числі нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та донарахованої виплати за час щорічної відпустки (21 день у серпні 2020 та 4 дні у вересні 2020) та донарахованої компенсації за невикористану відпустку (16 днів), які пов`язані зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 №940, якою затвердженні зміни до постанови Кабінету міністрів України від 24.05.2017 №358.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум - за період з 08.10.2020 року по день фактично виплачених сум, з урахуванням середньоденної заробітної плати.
В іншій частині позовних вимог, відмовити.
У задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

В зв`язку з перебуванням судді у відпустці та на лікарняному, повний текст рішення складено та підписано 06.09.2021 року.

Суддя О.М. Неклеса