Справа № 754/13934/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бєлової Л.В., Єгорової Н.М.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Відповідач, КМДА) про скасування постанови адміністративної комісії при КМДА від 12.10.2020 року №2014.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.10.2020 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15.06.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, спірна постанова відповідає вимогам КпАП України, а відтак підстави для її скасування відсутні.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було досліджено наявні у матеріалах справи докази та невірно встановлено фактичні обставини, оскільки ОСОБА_1 станом на 18.09.2020 року не перебував у трудових відносинах з КП «Спадщина», із протоколом про адміністративне правопорушення не ознайомлювався та пояснення у ньому не писав, про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення не повідомлявся, а відомості матеріалів справи про адміністративне правопорушення взагалі не містять доказів на підтвердження того, що мало місце якесь правопорушення та що його вчинено Позивачем. Окремо наголошує, що судом першої інстанції не було повідомлено ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи та позбавлено останнього права на подачу відповіді на відзив.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу КМДА просить в її задоволенні відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом було вірно вказано на правомірність оскаржуваної ОСОБА_1 постанови, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення чітко зафіксовано, що його вчинено саме Позивачем, який є адміністратором КП «Спадщина», та який просив здійснити розгляд справи про адміністративне правопорушення за його відсутності. Зауважує, що відзив на позов на адресу Позивача Відповідачем направлявся, що вказує на безпідставність посилання Апелянта на те, що його право на ознайомлення з відзивом було порушене.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2021 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.09.2021 року.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 18.09.2020 року головним спеціалістом відділу контролю за благоустроєм Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Любімовим Д.М. було складено протокол № 313/20 про адміністративне правопорушення (а.с. 13), в якому зафіксовано, що 18.09.2020 року о 13 год. 10 хв. за адресою: м. Київ, вул. Ружанська, ОСОБА_1 як адміністратором КП «Спадщина» порушено правила благоустрою у зв`язку із самовільним зайняттям території (частини території) об`єкту благоустрою, а саме - розміщення торгівельних лотків за межами локації (схеми) ярмарки. У згаданому протоколі також зафіксовано, що відповідними діями порушено вимоги ст. 152 КпАП України та пп. 20.1.1 Правил благоустрою території у м. Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051. Крім того, у протоколі зафіксовано, що ОСОБА_1 із його змістом ознайомлений та ним вказано, що він є відповідальною особою, а протокол просить розглядати без його присутності.

12.10.2020 року за результатами розгляду указаного вище протоколу про адміністративне правопорушення Відповідачем винесено постанову № 2014 про накладення адміністративного стягнення (а.с. 36), відповідно до якої Позивач порушив благоустрій території, а саме: самовільне зайняття частини території об`єкта благоустрою-розміщення на тротуарі торгівельних лотків за межами локації ярмарки відповідно до схеми розміщення вул. Ружанська), чим порушено вимоги ст. 152 КпАП України та пп. 20.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051.

Указаною постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі шістдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1020 грн.).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 7152, 218, 251, 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), пп. 2.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 (далі - Правила), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується факт вчинення правопорушення та дотримання порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Положеннями ст. 152 КпАП України передбачено, що порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покрашення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Згідно ст. 1 цього ж Закону, територія (в населеному пункті) - це сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів загального користування: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту.

Приписи ч. 2 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначають, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: 1) утримувати в належному стані закріплені в установленому порядку за ними території; 2) дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; 3) не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів; 4) відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані порушенням законодавства з питань благоустрою населених пунктів.

При цьому згідно ч. 1 ст. 16 указаного Закону на об`єктах благоустрою категорично забороняється: 1) виконувати роботи без дозволу у разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; 2) самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева; 3) вивозити і звалювати в не відведених для цього місцях відходи, траву, гілки, деревину, листя, сніг; 4) складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків; 5) самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо; 6) встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Міністерства внутрішніх справ України; 7) влаштовувати стоянки суден, катерів, інших моторних плавучих засобів у межах територій пляжів; 8) випасати худобу, вигулювати та дресирувати тварин у не відведених для цього місцях; 9) здійснювати ремонт, обслуговування та миття транспортних засобів, машин, механізмів у не відведених для цього місцях (крім випадків проведення негайного ремонту при аварійній зупинці).

Підпунктом 20.1.1 Правил закріплено, що до відповідальності за порушення у сфері благоустрою притягуються особи, винні у, зокрема, самовільному зайнятті території (частини території) об`єкта благоустрою.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2020 року між фізичною особою ОСОБА_1 (виконавець) та Комунальним підприємством «Київська спадщина» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в особі виконуючого обов`язки директора Моламова Амана Мансур Огли (замовник), укладено цивільно-правовий договір №Ц02/07-1 (а.с. 39-40, 67-68). За умовами цього договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги в обсязі і на умовах передбачених цим договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги. Виконавець не підпорядкується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес послуг, у тому числі використовує власні засоби та матеріали. Факт надання відповідних послуг з боку виконавця буде засвідчувати Акт приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 договору останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 01.07.2021 року. Дія договору достроково може бути припинена за вимогою однієї із сторін, та в інших випадках передбачених чинним законодавством.

Поряд з цим, 01.08.2020 року між фізичною особою ОСОБА_1 (виконавець) та Комунальним підприємством «Київська спадщина» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в особі виконуючого обов`язки директора Моламова Амана Мансур Огли (замовник), укладено додаткову угоду №1 до цивільно-правового договору №Ц02/07-2 (а.с. 40), якою на підставі взаємної згоди сторін зафіксували розірвання цивільно-правового договору від 02.07.2020 року №Ц02/07-2 з 01.08.2020 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що за правилами ч. 1 ст. 218 КпАП України розгляд справи про правопорушення, передбачене статтею 152 КпАП України, покладено на адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами статті 251 КпАП України визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як вже було зазначено вище, норми ст. 7 КпАП України передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумпції невинуватості передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

У спірній постанові, як й у протоколі про адміністративне правопорушення, зафіксовано, що ОСОБА_1 є адміністратором КП «Спадщина», що, як наполягає КМДА у відзиві на позов, ним особисто підтверджено у поясненнях, які містяться у протоколі.

Однак, судом першої інстанції залишено поза увагою, що в оскаржуваній постанові суб`єктом владних повноважень не зазначено, на підставі яких документів встановлено та підтверджується факт того, що ОСОБА_1 є належним суб`єктом відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 152 КпАП України. Відтак, всупереч приписів ст. 280 КпАП України під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . Адміністративною комісією при КМДА не з`ясовано обставини на підтвердження факту, що саме Позивач є посадовою особою та є суб`єктом благоустрою, як і не перевірено, чи є останній адміністратором КП «Київська спадщина» на якого покладено обов`язки, передбачені пп. 20.1.1 Правил.

Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що згідно листа КП «Київська спадщина» від 16.07.2021 року №340-390 ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідальною особою від комунального підприємства при проведенні сезонної ярмарки на вул. Ружинській у Шевченківському районі міста Києва 18.09.2020 року був ОСОБА_2 , про що Департамент промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомлявся листом від 16.09.2020 року №340-387 (а.с. 64-66).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у межах цієї справи про адміністративне правопорушення Відповідач не надав жодного документу, що Позивач є особою, яка несе відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КпАП України.

Поряд з іншим, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 268 КпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-4 цього Кодексу.

Повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи (ч. 1 ст. 277-2 КпАП України).

Статтею 278 КпАП України передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Судова колегія зауважує, що закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КпАП України містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.

Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 21.03.2019 року у справі №489/1004/17, від 30.01.2020 року у справі №308/12552/16-а та у справі №482/9/17, від 06.02.2020 року у справі №205/7145/16-а, від 31.03.2021 року у справі №676/752/17.

Судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що ОСОБА_1 був повідомлений Адміністративною комісією при КМДА в установлений ст. 277-2 КпАП України строк про розгляд справи про адміністративне правопорушення, що відбувся 12.10.2020 року. Безпосереднє зазначення у протоколі про те, що особа просить розглянути матеріали адміністративного правопорушення за її відсутності, не звільняє орган, який розглядає такі матеріали, забезпечити виконання обов`язку з повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення у порядку та строки, визначені ст. 277-2 КпАП України. До того ж, як вбачається із змісту апеляційної скарги, а також направленої на адресу КМДА заяви ОСОБА_1 від 08.12.2020 року (а.с. 39-40), останній взагалі заперечує, що йому було відомо про складання протоколу щодо нього.

Колегія суддів зауважує, що факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури. Як наслідок, позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КпАП України, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №522/20755/16-а, від 30.09.2019 у справі №591/2794/17, від 06.02.2020 року № 05/7145/16-а та від 21.05.2020 року у справі №286/4145/15-а.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Позивача неправомірно та з порушенням процедури притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КпАП України, що, свідчить про необхідність скасування спірного індивідуального акту із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG» (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (п. 128), та «Беєлер проти Італії» (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»).

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проведений за відсутності належних і допустимих доказів повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного індивідуального акту як такого, що прийнятий суб`єктом владних повноважень поза межами правового поля з порушенням процедури розгляду, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи Апелянта про неповідомлення судом першої інстанції Позивача про дату, час та місце розгляду справи, а також про порушення права ОСОБА_1 на подачу відповіді на відзив з огляду на таке.

Крім того, відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Матеріали справи свідчать, що на адресу Позивача АДРЕСА_1 судом першої інстанції 25.03.2021 року направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі від 05.03.2021 року, однак поштове відправлення 27.04.2021 року було повернуто відправнику (Дніпровському районному суду міста Києва) у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Викладене, з урахуванням приписів ст. 268 КАС України свідчить, що ОСОБА_1 було повідомлено про відкриття провадження у справі №754/13934/20.

З приводу твердження Апелянта про позбавлення судом права останнього подати відповідь на відзив колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив). Відтак, подання відповіді на відзив у справах, визначених ст. 286 КАС України, законодавець не передбачив.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з КМДА за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 420,40 грн. за подання позовної заяви та 630,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скасувати прийняту Адміністративною комісією при виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) постанову від 12 жовтня 2020 року №2014 про накладення адміністративного стягнення.

Справу про адміністративне правопорушення за фактом притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 від 12.12.2019 року) за правопорушення, передбачене ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - закрити.

Стягнути з виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03680, місто Київ, вул. Дегтярівська, 31, корп. 2, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 від 12.12.2019 року) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1 051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Бєлова

Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складено « 06» вересня 2021 року.