Справа № 320/13722/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року м. Київ № 320/13722/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю.., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Національної поліції України

про визнання неправомірним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Національної поліції України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 10, в якій позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Національної поліції України №1281 о/с від 31 жовтня 2019 року в частині позбавлення ОСОБА_1 спеціального звання капітана поліції.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 01 серпня 2002 року по 06 листопада 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07 листопада 2015 року по 11 жовтня 2019 року проходив службу в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 11 жовтня 2019 року №517о/с позивача звільнено зі служби за пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до відповіді від 08 грудня 2020 року Головне управління Національної поліції в Полтавській області повідомило позивача, що його позбавлено спеціального звання «капітан поліції» на підставі наказу Національної поліції України від 31 жовтня 2019 року №1281 о/с, який був виданий на виконання вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2018 року, ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у справі №537/2068/16-к.

Як зазначає позивач, вказаний наказ перешкоджає йому поновленню на посаді, у зв`язку зі скасуванням 10 листопада 2020 року Касаційним кримінальним судом ухвали Полтавського апеляційного суду та направлення справи на новий судовий розгляд, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що оскаржуваний наказ був виданий на виконання вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2018 року, ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у справі №537/2068/16-к та подання Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 21 жовтня 2019 року.

15 лютого 2021 року, як зазначено у відзиві на позовну заяву, позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив направити на його адресу копію оскаржуваного наказу та листом від 19 лютого 2021 року вказана копія була направлена.

Представник відповідача зазначає, що на адресу відповідача не надходила належним чином завірена копія ухвали Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №537/2068/16-к, також її не було надано позивачем при зверненні.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач не звертався до Національної поліції України з заявою щодо скасування наказу №1281о/с від 31 жовтня 2019 року в частині позбавлення його спеціального звання «капітан поліції».

Також, представник відповідача зазначив й про те, що ані Національна поліція України, ані Головне управління Національної поліції в Полтавській області не були учасниками кримінальної справи, відповідно, в них відсутні права на отримання копії ухвали Верховного Суду від 10 листопада 2020 року.

При цьому, представник відповідача наголосив, що безпосередньо сам позивач не порушував перед відповідачем питання щодо перегляду оскаржуваного ним наказу.

В свою чергу, представник відповідача наголосив й на тому, що спеціальне звання поліції може мати лише поліцейський, тобто, особа, яка проходить службу в поліції.

Так, наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 11 жовтня 2019 року №517 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №440/279/20 у задоволенні позовних вимог про скасування цього наказу відмовлено. Вказане рішення суду позивач не оскаржував, відповідно, воно набрало законної сили.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній послався на те, що підставою для позбавлення спеціального звання поліції повинно бути додаткове покарання у вигляді позбавлення спеціального звання і його виконання відповідним органом, але, як стверджує позивач, його було звільнено рішенням суду від додаткового покарання, а тому позбавлення спеціального звання позивача суперечить рішенню суду, а не його виконанню. Також позивач послався на те, що вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області на теперішній час не набрав законної сили.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 січня 2021 року адміністративна справа №320/13722/20 передана за підсудністю Окружному адміністративному суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2021 року для розгляду адміністративної справи №320/13722/20 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Гарника К.Ю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року позовна заява ОСОБА_1 прийнята до провадження, залишена без руху та останньому наданий строк для усунення виявлених судом недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 07 листопада 2015 року проходив службу в органах Національної поліції на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділів поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2018 року, який залишено без змін на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, у справі №537/2068/16-к ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 365 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконання функцій представника влади на 3 роки, а підставі статті 54 КК України позбавлено спеціального звання капітан поліції, у відповідності до частини 5 статті 74 КК України звільнено від відбування покарання на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області (по особовому складу) від 11 жовтня 2019 року №517о/с капітана поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Кобеляцького відділу поліції з 11 жовтня 2019 року звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення).

Суд зазначає, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88267775) позивачем було оскаржено наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області (по особовому складу) від 11 жовтня 2019 року №517о/с та рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №440/279/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що наказом Національної поліції України (по особовому складу) від 31 жовтня 2019 року №1281 о/с (далі по тексту - наказ №1281о/с) позивача, колишнього оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Кобеляцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області відповідно до статті 85 Закону України «Про Національну поліцію», а також Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом МВС від 12 березня 2016 року №177, позбавлено спеціального звання поліції «капітан поліції» на підставі вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2018 року у справі №537/2068/16-к, ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року за провадженням №11/814/11/19 та подання Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 21 жовтня 2019 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №537/2068/16-к ухвала Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року щодо у тому числі ОСОБА_1 скасована і направлено справу на новий апеляційний розгляд.

Суд також зауважує, що матеріали справи та копії матеріалів особового справи позивача не містять доказів отримання ним копії вказаного наказу №1281о/с у 2019-2020 роках.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Полтавській області з відповідною заявою, в якій просив надати йому копію вказаного наказу, проте, листом від 08 грудня 2020 року №К-862/115/12/02-2002 його повідомлено про наявність такого наказу та про відсутність можливості надати його копію, у зв`язку з тим, що управління не є автором наказу.

14 грудня 2020 року позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з вказаною позовною заявою та листом від 25 лютого 2021 року Національною поліцією України на адресу позивача було направлено копією оскаржуваного наказу.

З урахуванням викладеного, враховуючи положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що позивач своєчасно звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав, а тому, вказаний спір підлягає розгляду по суті з ухваленням остаточного рішення суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» (який діяв станом на момент звільнення) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

згідно частини 2 статті 52 Кримінального кодексу України додатковими покараннями є позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу та конфіскація майна.

Статтею 54 Кримінального кодексу України передбачено, що засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Згідно з частиною 3 статті 85 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські можуть бути позбавлені спеціального звання за вчинення кримінального правопорушення на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

Відповідно до розділу IV Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2016 року №177, поліцейські можуть бути позбавлені спеціального звання за вчинення кримінального правопорушення на підставі вироку суду, що набрав законної сили. Позбавлення спеціального звання здійснюється за наказом керівника органу поліції, який присвоїв відповідне спеціальне звання. Кадрові підрозділи органів та підрозділів поліції протягом десяти діб з моменту отримання належним чином завіреної копії вироку суду, що набрав законної сили, про позбавлення спеціального звання осіб молодшого складу готують відповідний наказ по особовому складу. Для підготовки проекту наказу про позбавлення спеціального звання осіб середнього складу кадрові підрозділи органів чи підрозділів поліції в десятиденний строк надсилають до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України подання про позбавлення спеціального звання (додаток 2) та завірену належним чином копію вироку суду, що набрав законної сили. Про виконання рішення суду в частині позбавлення спеціального звання осіб молодшого та середнього складу керівники органів та підрозділів поліції у місячний термін повідомляють про це відповідний суд.

З аналізу вищенаведених правових норм слідує, що законодавець визначає дві різні самостійні підстави для позбавлення спеціального звання:

1) як додатковий вид покарання (статті 54 Кримінального кодексу України);

2) за вчинення кримінального правопорушення на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

В даному випадку, як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, він був виданий 31 жовтня 2019 року на підставі вироку суду, який станом на 31 жовтня 2019 року, набрав законної сили згідно з ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року.

Суд зазначає, що звільнення від відбування основного і додаткового покарання вироком суду не позбавляє відповідача, як орган, який присвоїв спеціальне звання, права позбавити цього звання особу, яка притягнута до кримінальної відповідальності, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 Кримінального кодексу України встановлено, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Відповідно до частини 2 статті 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно частини 5 статті 74 Кримінального кодексу України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Абзацом 3 пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 1-15/99 від 27 жовтня 1999 року у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) визначено, що кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду. Кримінальна відповідальність може мати не лише форму покарання. За вироком суду вона може зводитись тільки до осуду особи, яка вчинила злочин, і звільнення її від покарання. Тому сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність. Особа не несе кримінальної відповідальності до тих пір, поки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили.

Як вже було зазначено судом, позивача вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2018 року у справі № 537/2068/16-к, який станом на 31 жовтня 2019 року набрав чинності на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року визнано винуватим у вчиненні злочину та призначено покарання, та звільнено від відбування основного і додаткового покарання на підставі статті 49 КК України .

Наведене в сукупності свідчить про те, що звільнення від відбування покарання не означає звільнення від кримінальної відповідальності, відповідно, позивач станом на 31 жовтня 2019 року вважався таким, що притягнутий до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а тому, у суду відсутні правові підстави стверджувати про протиправність чи незаконність оскаржуваного наказу №1281о/с станом на час його видання, відповідно, відсутні правові підстави для його скасування, оскільки саме вчинення кримінального правопорушення за вироком суду, який набрав законної (станом на 31 жовтня 2019 року) стало підставою для видання наказу №1281о/с.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем, що на адресу Національної поліції України, починаючи з 10 листопада 2020 року (дата ухвали Верховного Суду, якою скасовано ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у справі №537/2068/16-к) по теперішній час не надходила належним чином засвідчена копія даної ухвали Верховного Суду, така копія не була надана й позивачем, а тому у відповідача були відсутні підстави для внесення до оскаржуваного наказу будь-яких змін або для видання наказу про його скасування.

Також, слід наголосити, що частиною 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Тобто, спеціальне звання може мати виключно поліцейський, в свою чергу, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач станом на теперішній час проходить службу в поліції.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник