Справа № 160/13469/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що всі виявлені митницею та зазначені у спірному рішенні розбіжності та невідповідності в документах, недостатність підтвердження транспортної складової та підтвердження сплаченої ціни товару, не позбавили митний орган можливості визнати за ідентичними документами підтвердженою митну вартість 19 з 23 придбаних позивачем товарів, визначену за основним методом за ціною договору. Позивач вказав, що ним було надано до митного оформлення (в т.ч. й після прийняття оскарженого рішення) на підтвердження митної вартості імпортованого товару усі документи для застосування основного методу визначення митної вартості товару, означені документи підтверджують числові значення складових митної вартості, не містять розбіжностей, у зв`язку з чим оскаржене рішення митного органу є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
12.01.2021 до суду надійшли від представника позивача пояснення (вх. №419/21-ел), в яких останній звернув увагу суду на те, що під час прийняття спірного рішення відповідачем не враховано, що товари за використаними митним органом деклараціями мають інші фізичні характеристики, назви, значні зовнішні відмінності, виготовлені з різних компонентів, по одному товару, іншу країну виробництва, виконують різні функції і тому не вважаються комерційно взаємозамінними. З огляду на викладене, позивач стверджує про порушення відповідачем вимог ст.ст. 59, 60, 64 Митного кодексу України.
Уповноважені представники сторін у судове засідання від 11.03.2021 не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи позивач був належним чином повідомлений судом, що підтверджується матеріалами справи, однак про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв або клопотань від представника позивача до суду не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників процесу, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та на які посилається у відзивах відповідач, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 27.03.2019 між ПП «ДК Євротранс» (Покупець), і компанією Opoltrans Splolka z Ogrniczona Odpowiedzialnoscia (Польща) (Продавець) укладено контракт за №27/03/ЕХР/2019 щодо купівлі-продажу запасних частин для вантажних автомобілів (далі - Контракт).
У травні 2020 року згідно з Контрактом у м.Кривий Ріг автомобільним транспортом надійшов зазначений у Контракті товар (зокрема, запасні частини для вантажних автомобілів).
12.05.2020 з метою митного оформлення означеного товару позивачем було подано до Дніпропетровської митниці Держмитслужби подано митну декларацію (далі МД) за №UA110090/2020/702819, у відповідності до якої вартість товару була визначена декларантом за ціною контракту (основний метод).
При проведенні декларування вантажу числове значення заявленої декларантом митної підтверджувалося наданими наступними документами та відомостями:
-контракт №27/03/ЕХР/2019 від 27.03.2019;
-рахунок (invoice) продавця №Х01/20000102 від 27.04.2020;
-платіжне доручення в іноземній валюті від 05.05.2020;
-CMR б/н від 07.05.2020;
- пакувальний лист від 06.05.2020;
-договір про надання транспортних послуг №05-1 від 05.05.2020;
-заявка на перевезення №1 від 05.05.2020;
-рахунок-фактура перевізника №11/05/2020 від 11.05.2020.
З урахуванням опрацювання отриманих до митного оформлення документів й з огляду на наявність в них розбіжностей та/або відсутність всіх відомостей на підтвердження числового значення складових митної вартості спірних товарів, відповідачем запропоновано декларанту в рамках проведення консультацій з метою обґрунтування вибору методу визначення митної вартості, декларанту запропоновано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) до митного органу додаткові документи.
За результатом опрацювання всіх поданих декларантом документів Дніпровською митницею Держмитслужби прийнято рішення про визначення митної вартості товарів №UA110090/2020/300001/1 від 13.05.2020, за яким відкориговано митну вартість товарів №№ 2, 3, 4, 20, заявленого до розмитнення за вищезазначеною МД, та визначено її за резервним методом - на підставі раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
В графі 33 означеного рішення зазначено, що зміст цієї графи з технічних причин направлено окремим повідомленням.
Як стверджує у відзиві на позовну заяву відповідач, підставою для прийняття митним органом оскарженого рішення стало те, що документи, які подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару, містили розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості та не містять всіх відомостей щодо ціни, що підлягає сплаті за товари.
При цьому, на момент виникнення спірних правовідносин у митниці була наявна інформація щодо вищих рівнів митної вартості подібних (аналогічних) товарів для товарів та за обсягами партії поставки з максимально наближеним часом, а саме:
- по товару №2 на рівні 4,02 євро за кг (джерело цінової інформації ЕМД №UA401160/2020/010046 від 31.03.2020);
- по товару №3 на рівні 4,00 євро за кг (джерело цінової інформації ЕМД №UA401160/2020/005816 від 24.02.2020);
- по товару №4 на рівні 5,76 євро за кг (джерело цінової інформації ЕМД №UA209170/2020/026602 від 24.04.2020);
- по товару №20 на рівні 6,86 євро за кг (джерело цінової інформації ЕМД №UA204120/2020/029883 від 08.04.2020).
Враховуючи вищезазначену інформацію, митна вартість товару була визначена відповідачем за другорядним методом визначення митної вартості (2-ґ) - резервним методом згідно з положеннями статті 64 Митного кодексу України.
ПП «ДК Євротранс» разом із листом від 22.07.2020 надав до митного органу такі додаткові документи:
-замовлення на поставку №20/04-2 від 20.04.2020;
-контракт №27/03/ЕХР/2019 від 27.03.2019;
-рахунок (invoice) продавця №Х01/20000102 від 27.04.2020 з супровідними листами від 30.04.2020 та від 16.07.2020;
-платіжне доручення в іноземній валюті від 05.05.2020;
-експортна митна декларація країни відправлення №20PL381010E0060369 від 06.05.2020;
-платіжне доручення на сплату транспортних послуг №345 від 19.05.2020;
-лист продавця від 16.07.2020 про каталог та прайс-лист.
За результатами розгляду означених документів митний орган направив позивачу лист за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020, в якому відмовив у визнанні заявленої позивачем митної вартості товару, та, як наслідок, у скасуванні вищезазначеного рішення про коригування митної вартості товару.
Вважаючи вищезазначене рішення про коригування митної вартості товару протиправним, ПП «ДК Євротранс» звернулося за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 7 Митного кодексу України (далі - МК України), встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності митних органів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної митної політики, становлять митну справу.
Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (п. 24 ч. 1 ст. 4 МК України).
Відповідно ч. 2 ст. 53 МК України - документами, які підтверджують митну вартість товарів, є декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 3 статті 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч. 5 ст. 53 МК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 Митного кодексу України.
Приписами статті 337 МК України передбачено, що перевірка документів та відомостей, які подаються органам доходів і зборів під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій шляхом проведення: формато-логічного контролю; контролю співставлення; контролю із застосуванням системи управління ризиками та в інші способи, передбачені цим Кодексом.
При здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган повинен впевнитися, що заявлена декларантом митна вартість товару ґрунтується на дійсній вартості, під якою відповідно до статті VІІ ГАТТ 1994 року, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України, розуміється ціна, за якою такий або аналогічний товар продається або пропонується для продажу при нормальній ході торгівлі в умовах повної конкуренції.
Примітками до п. 2 статті VІІ Оцінка товару для митних цілей ГАТТ (1947) визначено, що сумісним зі статтею VІІ було б припущення, що дійсна вартість може бути представлена ціною, зазначеною у рахунку, плюс будь-які не включені до неї збори за виправдані витрати, які є звичайними складовими дійсної вартості, а також плюс будь-яка виняткова знижка чи інше зменшення звичайної конкурентної ціни.
Контроль заявленої декларантом митної вартості товарів здійснюється шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (п. 1 ч. 4 ст. 54 МК України).
Відповідно до частини 6 статті 54 МК України, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Згідно з частиною 1 статті 55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Частиною 2 статті 55 МК України визначено, що прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:
1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;
2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;
3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів;
4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Відповідно до частини 1 статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції) (частина 2 статті 57 МК України).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу (частина 3 статті 57 МК України).
При цьому, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу (частина 6 статті 57 Митного кодексу України).
Відповідно до п. 4 ст. 57 МК України - у разі, якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у п. 2 ч. 1 ст. 57 Митного кодексу України.
При цьому, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 та 60 цього Кодексу. Під час консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
Відповідно до частини 2 статті 58 МК України - метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Аналіз положень частини 3 статті 53, частин 1, 2 та 5 статті 54, статті 58 МК України дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 МК України.
Митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, що пов`язують з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість, та витребувати від декларанта додаткові документи лише якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.
Отже, з огляду на законодавчо встановлену компетенцію митниці при перевірці митної вартості імпортованих товарів, зазначені розбіжності повинні бути не будь-якими, а лише тими, що стосуються числового значення заявленої митної вартості чи розрахунку митної вартості здійсненої декларантом.
Стосовно розбіжностей та зауважень митного органу, на які відповідач посилається в оскарженому рішенні суд вважає за необхідне зазначити таке.
Як стверджує позивач і не заперечує відповідач, ПП «ДК Євротранс» був поданий разом із МД №UA110090/2020/702819 зовнішньо-економічний контракт №27/03/ЕХР/2019 від 27.03.2019 без підпису покупця (тобто позивача), однак 22.07.2020 позивачем був наданий примірник означеного контракту, який містив підпис покупця.
За результатами розгляду відповідачем цього контракту та пояснень декларанта, у листі за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 будь-які зауваження митниці стосовно означеного питання відсутні.
Також позивач зауважує, що разом із вищезазначеною декларацією останнім помилково надано інвойс продавця №Х01/20000102 від 27.04.2020 без підпису контрагента та посилання на зовнішньоекономічний договір, платіжні реквізити в якому відрізняються від зазначених у контракті.
Так, на прохання ПП «ДК Євротранс» продавець надав відкоригований та підписаний інвойс з посиланням на зовнішньоекономічний контракт, а також звідний лист продавця, в якому останній повідомив про те, що зазначений в інвойсі рахунок, хоч і відрізняється від зазначеного в контракті, однак також є дійсним рахунком продавця, й оплата може бути здійснена як на рахунок, зазначений у контракті, так і на рахунок, зазначений у інвойсі.
Означені документи, як наголошує позивач, були надані 22.07.2020 до митного органу й зауваження щодо них у листі за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 відсутні.
Також позивач погодився з тим, що разом із відповідною декларацією ним не було подано замовлення на поставку конкретного товару, про яке йдеться у п. 3.1 Контракту, однак у листі від 22.07.2020 ПП «ДК Євротранс» звернуло увагу митниці на те, що замовлення на поставку товару не є невід`ємною частиною зовнішньоекономічного контракту, у зв`язку з чим не повинно надаватися для підтвердження митної вартості товару, визначеної за основним методом.
Одночасно з цим з метою вирішення спору позивачем разом з листом від 22.07.2020 була надана копія замовлення на поставку задекларованого товару №20/04-2 від 20.04.2020.
Натомість, відповідач у листі за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 вказав, що означене замовлення не містить цінової інформації, що унеможливлює здійснення перевірки числового значення заявленої митної вартості оцінюваних товарів.
В оскарженому рішенні митний орган зазначив, що платіжне доручення в іноземній валюті від 05.05.2020 на суму 5 383,93 євро, згідно з яким позивачем сплачено контрактну вартість придбаного ним товару, не містить відмітки банку щодо виконання платіжної операції, яке у подальшому було надано до митного органу із відповідною відміткою банківської установи.
За результатами розгляду додаткових документів, митниця зауважила, що фактичне перерахування коштів за вказаним платіжним дорученням не кореспондується зі строком оплати, вказаним в інвойсі постачальника №Х01/20000102 від 27.04.2020 (різниця в один день).
Водночас, суд не може вважати відповідні недоліки такими, що вплинули на числове значення заявленої позивачем митної вартості товару з огляду на таке.
Факт прострочення позивачем здійснення оплати, на думку суду, не призводить до недійсності такого платежу.
При цьому, сума оплати є ідентичною порівняно з тією, що вказана в інвойсі постачальника.
Одночасно з цим, суд наголошує, що у митного органу відсутні зауваження щодо наявності числових розбіжностей у наданих позивачем до митного оформлення документів.
Згідно з п.1.3 висновків Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 13.03.2017 у довідці щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного України в редакції від 13.03.2012 р. (далі - Довідка №2 ВАСУ): «У процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови плати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови оплати товару не повинні братися органом доходів і зборів до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про вартість товару. Суперечності у відомостях щодо умов оплати товару у документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для витребування органом доходів і зборів додаткових документів у декларанта».
Стосовно зауважень митниці у листі за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 про те, що у платіжному дорученні відсутня вказівка на рахунок-фактуру (інвойс), на підставі якого здійснено платіж слід зазначити таке.
У довідці №2 ВАСУ щодо впливу змісту платіжного доручення на достовірність відомостей про величину митної вартості товару зазначено, що з метою усунення наведеної неузгодженості варто звернути увагу на таку вимогу до доказів, як достовірність (частина третя статті КАС України). Через відсутність у митному законодавстві правил доказування щодо відповідних відносин за аналогією можуть застосовуватися правила адміністративного судочинства. Достовірність доказу означає зв`язок між ним та обставиною, що доказується. Платіжне доручення свідчить про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчить про суму коштів, яка має бути сплачена за відповідний товар. Тобто прямого зв`язку між відомостями платіжного доручення та митною вартістю товару немає. Це означає, що платіжне доручення не є тим достовірним доказом, який може поставити під сумнів достовірність інших доказів, які прямо свідчать про митну вартість товару».
Аналогічні висновки викладені у п.2.9 Довідки №2 ВАСУ стосовно ідентифікації документа з оцінюваним товаром на основі взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що зауваження митниці у цьому контексті є суто формальними, оскільки під час формування таких доводів митним органом не було досліджено відповідності даних платіжного доручення іншим наданим декларантом документам в їх сукупності (в т.ч. відомості інвойсу, платіжного доручення і МД позивача).
Стосовно означених доводів позивач наголосив, що у поданій ним МД сума 24 404,00 польських злотих не фігурує, до того ж власноручно здійснений відповідачем розрахунок ґрунтується на відомостях середньомісячного курсу валют Міністерства фінансів республіки Польща, який опубліковано на сайті www.podatki.gov.pl.
Разом з тим, суд зауважує, що рішення митного органу, як суб`єкта владних повноважень, повинні ґрунтуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних.
Додатковим зауваженням митниці згідно листа за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 є те, що у наданих ПП «ДК Євротранс» документах існують певні розбіжності стосовно місця поставки товару, а саме: у п. 5.1 зовнішньоекономічного контракту комерційні умови поставки Інкотермс-2010 ЕХW Ополе (Республіка Польща), а в інвойсі продавця вказані комерційні умови поставки ЕХW, проте не зазначено конкретне місце поставки товару, а в автотранспортній накладній зазначене місце відвантаження товару м.Люблін (Республіка Польща), внаслідок чого, як зауважив відповідач, неможливо здійснити перевірку формування вартості товару. Окрім того, з огляду на положення п.п. 5.1, 5.4 зовнішньоекономічного контракту й встановлені контрактом комерційні умови поставки ЕХW, митний орган дійшов висновку щодо понесення покупцем витрат на навантаження, відомості щодо вартості яких не включені до загальної вартості транспортних витрат у рахунку-фактурі перевізника №11/05/2020 від 11.05.2020.
Позивач стосовно наведених вище зауважень зазначив, що факт відвантаження товару у м.Люблін підтверджується автотранспортною накладною СМР від 07.05.2020.
У позиції 32 рахунку (інвойсі) Продавця №Х01/20000102 від 27.04.2020 зазначено «Послуга кур`єрська» вартістю 75 евро, що свідчить про те, що продавцем надано додаткову послугу по забезпеченню доставки товару з м.Ополе до м.Люблін, про що зазначено продавцем у листі від 25.09.2020 зауважено, що оплату за цю послугу включено до суми оплати товару, та, як наслідок, такі витрати увійшли до митної вартості товару.
Твердження відповідача щодо понесення ПП «ДК Євротранс» додаткових витрат з навантаження товару, відомості про що не були включені до загальної вартості транспортних витрат у рахунку-фактурі перевізника, як наголошує позивач, є виключно припущенням митного органу, підтвердженням чого слугує лист продавця за вих. №1 від 25.09.2020.
Також відповідач у листі за вих. №75-08-03/15/13/6995 від 30.07.2020 посилався на те, що в порушення вимог транспортного договору та наказу МФУ №599 від 24.05.2012 декларантом не надано до митного органу акт виконаних робіт про надання транспортних послуг, однак такий документ не відноситься до категорії документів, які підтверджують митну вартість товару за ціною договору згідно ст. 53 МК України.
Посилання митниці щодо обов`язку сплати позивачем перевізнику пені за прострочення оплати транспортних послуг також, на думку позивача, є припущенням відповідача, яке спростовується тим, що рахунок перевізника датований 11.05.2020 й наданий замовнику (позивачу) разом з актом наданих послуг від 12.05.2020, який в цей же день був підписаний ПП «ДК Євротранс», у зв`язку з чим термін оплати цих послуг склав 5 банківських днів (тобто, граничний термін - 19.05.2020, який і є днем оплати позивачем отриманих послуг за платіжним дорученням №345).
Щодо витребуваних митницею документів позивач зазначив, що ним були надані до митного органу платіжні документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити для ідентифікації ввезеної партії товару (зокрема, рахунок (invoice) продавця №Х01/20000102 від 27.04.2020 та платіжне доручення в іноземній валюті від 05.05.2020), а висновки про якісні та вартісні характеристики товарів позивач не вважав за необхідне надати, оскільки у відповідача вже була наявна достатня кількість документів, що прямо підтверджували числове значення митної вартості товарів за основним методом визначення митної вартості товару.
Оцінюючи правомірність оскарженого рішення Дніпровської митниці Держмитслужби, суд виходить з того, що відповідач не надав суду доказів того, що документи, які подані позивачем для митного оформлення товару є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації.
Натомість, суд зауважує, що надані позивачем до митного оформлення документи містять всі необхідні реквізити та відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, відомостей щодо ціни, що була сплачена за ці товари.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент митного оформлення придбаного позивачем товару у відповідача були в наявності всі документи, які давали можливість встановити дійсну митну вартість товару за ціною договору.
Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що факт неподання декларантом додаткових документів без належного обґрунтування відповідачем, що вони можуть усунути сумніви спірних відомостей, не можуть слугувати підставою для відмови в митному оформленні товару.
У постановах від 31.03.2015 та 02.06.2015 (справи №21-127а15, №21-498а15 відповідно) Верховний Суд України висловлював позицію, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з цим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Як вказав Верховний Суд в постанові від 22.08.2019 у справі №810/2784/18, зі змісту приписів розділу ІІІ («Митна вартість товарів та методи її визначення») Митного кодексу України випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості. Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановлені належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановлені достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів. Відповідно до положень пункту третього частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно, рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Статтею 64 МК України передбачено, що у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).
Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
Митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: 1) ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; 2) системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; 3) ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; 4) вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень статті 63 цього Кодексу; 5) ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; 6) мінімальної митної вартості; 7) довільної чи фіктивної вартості.
У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово поінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.
Відповідно до частин 4, 5 статті 58 МК України, митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Суд зазначає, що відмовляючи в митному оформленні товару за першим методом, митний орган послався на неподання позивачем усіх додатково витребуваних документів, що не відповідає обставинам справи, оскільки позивачем відповідно до вищенаведених приписів Митного кодексу України надавалися відповідні документи, що підтверджують митну вартість заявленого до розмитнення товару.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені ч.2 ст.53 МК України. Подані документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товарів за ціною договору згідно з вимогами частин 4, 5 статті 58 МК України.
У свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено суду, що надані позивачем документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягала сплаті за ці товари.
Що стосується посилання митного органу на дані інформаційних ресурсів митних органів, в яких наявна інформація про митне оформлення подібних товарів, у зв`язку з чим митна вартість товару, ввезеного позивачем визначена митницею за другорядним методом визначення митної вартості - резервний метод, згідно з положеннями ст. 64 МК України та ґрунтується на раніше наданих (визначених) органом доходів та зборів митній вартості за іншими ЕМД, суд враховує таке.
Спрацювання системи управління ризиками є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювалися цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 19.02.2019 у справі №805/2713/16-а.
До того ж, формально нижчий рівень митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості та не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою та самостійною підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за першим методом визначення його митної вартості. Рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися лише на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин під час здійснення ними зовнішньоекономічної діяльності МК України не передбачено. Також слід урахувати, що в ЄАІС ДФС України відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо судових рішень із питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така інформаційна база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню.
Окрім того, суд зауважує, що в рішенні про коригування митної вартості товару відсутнє порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як резервний метод. Митним органом не наведено пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов, не вказані причини, з яких не був застосований основний метод визначення митної вартості, та чотири другорядні методи і чому обраний саме резервний метод визначення митної вартості.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідачем в оскарженому рішенні не доведена послідовність застосування кожного попереднього другорядного методу.
За таких обставин, суд доходить висновку, що оскаржене рішення про коригування митної вартості товару №UA110090/2020/300001/1 від 13.05.2020 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності оскаржуваних рішень.
Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ПП «ДК Євротранс».
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору.
При зверненні до суду із цим позовом ПП «ДК Євротранс» понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на загальну суму 2102,00 грн, що документально підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №800 від 29.09.2020.
За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із п. п. 6, 7 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зі змісту положень статті 134 КАС України слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню у судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України, в якій зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, на думку суду, заявлена представником позивача сума понесених позивачем витрат на правову допомогу є завищеною.
Суд зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Указане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17 та від 11.04.2018 у справі №814/698/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дана складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,
Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 13.05.2020 №UА110090/2020/300001/1.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення суду складений 11.03.2021.

Суддя О.В. Царікова