Справа № 640/5779/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року м. Київ № 640/5779/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) щодо відмови у зарахуванні до мого страхового стажу періодів роботи: з 06.04.1990 року по 23.05.1995 року (у малому підприємстві «КВАРТ»; з 24.05.1995 року по 30.11.2004 року у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія ОДЕКС ПЛЮС»; з 09.12.2010 року по 30.09.2011 року у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу періоди роботи: з 06.04.1990 року по 23.05.1995 року (у малому підприємстві «КВАРТ»; з 24.05.1995 року по 30.11.2004 року у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія ОДЕКС ПЛЮС»; з 09.12.2010 року по 30.09.2011 року у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відмова у призначенні пенсії є необґрунтованою, мотиви не зарахування до стажу окремих періодів є протиправними, оскільки відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату стразових внесків не є підставою для не зарахування відповідачем цього періоду до страхового стажу позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Через канцелярію суду 14.09.2020 року відповідачем подано відзив, у якому проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав правомірності дій ГУ ПФУ у м. Києві, оскільки відповідно до розрахунку стажу позивача, його загальний страховий стаж становить 19 років 6 місяців 22 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В свою чергу, стаж за період з 04.06.1990 року по 23.05.1995 року пенсійним органом не враховано, оскільки запис про звільнення завірений печаткою неіснуючої на той час держави УСРС.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві із заявою від 27.12.2019 року щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.01.2020 року №2600-0314-8/4375 відмолено позивачу у призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу (26 років) у зв`язку з тим, що згідно з даними трудової книжки позивача, з 04.06.1990 року по 23.05.1995 року останній працював в малому підприємстві «КВАРТ», запис про звільнення з якого завірено печаткою Української РСР, тобто, печаткою тієї держави, яка на час роботи позивача не існувала.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу протиправними, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 24 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1058) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058, страховий стаж обчислюється територіальним органом Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 01.01.2004 року, а за період до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим законом.

Відповідно до статті 39 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1788) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі також - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктами 2.2 - 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Таким чином, нормою вказаного Порядку № 637 (пункт 1) чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Із змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.01.2020 року №2600-0314-8/4375 висновується, що відповідачем не зараховано до страхового стажу період з 04.06.1990 року по 23.05.1995 року, оскільки згідно з даними трудової книжки позивача, останній працював в малому підприємстві «КВАРТ», запис про звільнення з якого завірено печаткою Української РСР, тобто, печаткою тієї держави, яка на час роботи позивача не існувала, що стало підставою для відмови у призначенні пенсії.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу у спірний період і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Натомість, твердження відповідача про те, що спірний період роботи зарахувати до страхового стажу неможливо у зв`язку з тим, що періоди роботи у даній організації завірено печаткою УРСР, не ґрунтуються на жодній нормі законодавства; не впливає на права та законні інтереси позивача й факт припинення статусу УРСР.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 275/615/17.

Застосована судом правова позиція Верховного Суду кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.

Зокрема, у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а Верховним Судом зазначено, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Отже, якщо підприємство не замінило свою печатку новою після припинення УРСР, це не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими. Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 275/615/17.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки на трудовій книжці та на записах про прийняття на роботу та звільнення не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29.06.2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при здійсненні перерахунку пенсії з моменту призначення пенсії за віком.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 06.04.1990 року по 23.05.1995 року у малому підприємстві «КВАРТ», а тому в цій частині позовних вимог порушені права ОСОБА_1 підлягають відновленню судом.

Згідно із змістом частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Щодо позовної вимоги в частині не зарахування страхового стажу позивача за період 24.05.1995 року по 30.11.2004 року, суд зазначає наступне.

Дослідивши копію трудової книжки позивача НОМЕР_1 , судом встановлено, що 24.05.1995 року ОСОБА_1 відповідно до наказу від 23.05.1995 року №24 зараховано на посаду начальника служби безпеки у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія «ОДЕКС ПЛЮС» (запис №12) та 30.11.2004 року звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу від 30.11.2004 року№30/11 (запис 13).

Отже, період, який підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача за період роботи останнього у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія «ОДЕКС ПЛЮС» складає з 24.05.1995 року по 30.11.2004 року.

Водночас, відповідно до змісту листа ГУ ПФУ в м. Києві від 17.01.2020 року №7586/02/К-80 встановлено, що до страхового стажу позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві зараховано період з 24.05.1995 року по 31.12.2003 рік, що є необґрунтованим та безпідставним ураховуючи відомості, які містяться у трудовій книжці позивача.

Позаяк, з огляду на те, що період з 24.05.1995 року по 31.12.2003 року відповідачем включено до періоду страхового стажу позивача, в межах заявленої позивачем позовної вимоги, остання підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія «ОДЕКС ПЛЮС» з 01.01.2004 року по 30.11.2004 року.

Зокрема, у позовних вимогах позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний» лише у кількості 1 місяця.

Так, із змісту листа ГУ ПФУ в м. Києві від 17.01.2020 року №7586/02/К-80 встановлено, що до страхового стажу позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві зараховано наступні періоди: 09.12.2010 року по 30.09.2011 року (зазначено Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат «Відрадний») - 1 місяць.

Отже, висновується, що відповідач дійшов висновку про сплату єдиного соціального внеску Відкритим акціонерним товариством «Домобудівний комбінат «Відрадний» лише за 1 місяць.

Разом з тим, суд зауважує наступне.

Відповідно до змісту копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 , судом встановлено, що 09.12.2010 року ОСОБА_1 відповідно до наказу від 09.12.2010 року №290к призначено на посаду заступника Голови управління з правових питань у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний» (запис №20) та 30.09.2011 року звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу від 30.09.2011 року №132-к (запис 21).

До матеріалів справи позивачем долучено лист Солом`янського районного суду міста Києва від 25.02.2020 року №2-н-6412 вих.№6.7/24/2020 за підписом Голови суду, із змісту якого встановлено, що за наслідками вирішення цивільної справи №2-н-64/12 за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Домобудівний комбінат «Відрадний» заборгованості по заробітній платі, видано судовий наказ, яким стягнуто із Відкритого акціонерного товариства "Домобудівний комбінат "Відрадний", місцезнаходження: 03065, м. Київ, вул. Козелецька, 24, р/р НОМЕР_2 в АКБ "Аркада", МФО 322335, ЗКПО 04012158, на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі - 36 354 грн. 43 коп. (тридцять шість тисяч триста п`ятдесят чотири гривні вісімдесят сорок три копійки).

Зазначене підтверджується відомостями з Єдиного реєстру судових рішень.

Отже, висновується, що під час спірного періоду роботи позивача у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний» мала місце затримка заробітної плати роботодавцем позивача, який, в свою чергу, відповідно до статті 1 Закону №1058, є страхувальником.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону №1058 обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Так, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

У постановах від 17.07.2019 року у справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 року у справі № 688/947/17 Верховний Суд дійшов висновку згідно із змістом якого, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Враховуючи викладене, підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи: з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у Відкритому акціонерному товаристві «Домобудівний комбінат «Відрадний» лише у кількості 1 місяця, є протиправними.

Так, страховий стаж позивача за період з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік підлягає зарахуванню пенсійним органом у загальній кількості 0 років 9 місяців 21 день.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити, та з метою забезпечення належного захисту порушеного права позивача, викласти резолютивну частину щодо зазначеної позовної вимоги в наступній редакції: "визнати протиправною відмову у зарахуванні страхового стажу позивача за період з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у кількості 0 років 9 місяців 21 день та зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві зарахувати страховий стаж позивача за період роботи ОСОБА_1 у Відкритому акціонерному товаристві "Домобудівний комбінат "Відрадний" з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у загальній кількості 0 років 9 місяців 21 день.".

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частинами першою, третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно наявної у матеріалах справи квитанції від 02.03.2020 року №0.0..1, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Зважаючи на задоволення частково вимоги немайнового характеру, суд дійшов висновку, що сплачена сума судового збору підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи:

з 06.04.1990 року по 23.05.1995 року у малому підприємстві «КВАРТ»; з 01.01.2004 року по 30.11.2004 року у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія «ОДЕКС ПЛЮС»; за період з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у кількості 0 років 9 місяців 21 день

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи: з 06.04.1990 року по 23.05.1995 року у малому підприємстві «КВАРТ»; з 01.01.2004 року по 30.11.2004 року у ТОВ «Рекламно-інформаційна компанія «ОДЕКС ПЛЮС»; за період роботи ОСОБА_1 у Відкритому акціонерному товаристві "Домобудівний комбінат "Відрадний" з 09.12.2010 року по 30.09.2011 рік у загальній кількості 0 років 9 місяців 21 день.

4. В іншій частині відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16);

Повне рішення складено 07.09.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна