Справа № 520/11654/21
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 р. № 520/11654/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кухар М.Д., розглянувши у порядку спрощеного провадження без виклику осіб в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16,м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у не врахування винагороди державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації на не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, при нарахування грошової допомоги до відпустки;

- стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м, Харків) (ідентифікаційний код 43315445, адреса: Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого 16, поштовий індекс 61002) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість в сумі 8797,15 грн., що складається з не нарахованих та не виплачених: сум компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки в розмірі 5553,30 грн., сум компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку в розмірі 1131,23 грн., суми не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати в розмірі 1028,39 грн., суми грошової допомоги до відпустки в розмірі 1084,23 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно не враховано винагороду державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, матеріальну допомогу, що є підставою для стягнення цієї суми заборгованості в судовому порядку.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на той факт, що він діяв в межах чинного законодавства, оскільки спірна винагорода не є складовою заробітної плати.

В свою чергу, у відповіді на відзив позивач посилався на необґрунтованість доводів та тверджень відповідача стосовно правомірності не включення спірної винагороди при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, матеріальну допомогу.

В своїх запереченнях відповідач підтримав правову позицію, викладену у відзиві на позов та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), та на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 569/К від 02.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », її було звільнено за власним бажанням.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 виплачено винагороду за квітень 2020 в розмірі - 1380 17 грн., та за липень 2020 - 2834,65 грн., за вересень 2020 - 1742,74 грн., за листопад 2020-8376,82, за грудень 2020 - 3921,11 що сумарно складає 18255,49 грн. та підтверджується відповідними розрахунковими листами.

Згідно з наведеними в позовній заяві розрахунками сумарний заробіток ОСОБА_1 за період з лютого 2020 по січень 2021 складає 160644,41 грн., з яких 18255,49 грн. це винагорода державному виконавцю.

Середньоденна заробітна плата: 160 644,41 грн. /355 (кількість робочих днів) = 452,52 грн.

Сума компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки становить: 452,52 * 108 (кількість днів відпустки) = 48 872,10 грн. (сума з урахуванням винагороди державного виконавця).

Сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки становить: 452,52 *22 (кількість днів відпустки) =9 955,43 грн. (сума з урахуванням винагороди державного виконавця).

Сума компенсації відпустки за 20 календарних днів невикористаної відпустки одинока мати: 452,52 * 20 днів = 9 050,39 грн. (сума з урахуванням винагороди державного виконавця).

48 872,10 (сума з урахуванням винагороди державного виконавця) - 43 317,72 (сума без урахування винагороди державного виконавця) = 5 554,38 грн.

9 955, 43 (сума з урахуванням винагороди державного виконавця) -8 823,98 (сума без урахування винагороди державного виконавця) =1 131,45 грн.

9 050,39 (сума з урахуванням винагороди державного виконавця) - 8 021,80 грн. (сума без урахування винагороди державного виконавця) =1 028,59 грн.

Для нарахування матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, розрахунок середньої заробітної плати, розраховується з розрахунку двох останніх календарних місяців перед наданням матеріальної допомоги, тобто - з серпня 2020 по вересень 2020.

Кількість робочих днів у розрахунковому періоді - 42 дня (серпень 2020 - 20 робочих дня; вересень - 22 робочих дня), заробіток з серпня по вересень складає - 25232, 26 грн., а отже середньоденна заробітна плата - 25232,26: 42=600,76 грн.; середньомісячна кількість днів - 21 (20 робочих дня серпня+22 робочих дня вересня). Сума матеріальної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку складала - 600,76*21=12615,96 грн.

Не погодившись з неврахуванням винагороди державного виконавця при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, матеріальну допомогу, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх прав.

Спірні відносини виникли у зв`язку з неврахуванням відповідачем винагороди позивачу державного виконавця при розрахунку середньої заробітної плати компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, матеріальну допомогу.

По суті позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок позивачу спірної компенсації відповідачем здійснено наступним чином:

Згідно з наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №569/К від 02.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », Позивачу було виплачено компенсацію за невикористані 07 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2009 по 04.12.2010, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2011 по 04.12.2012, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2012 по 04.12.2013, за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2013 по 04.12.2014, за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2015 по 04.12.2016, за невикористані 05 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2016 по 07.02.2017, за невикористані 06 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.12.2020 по 15.02.2021, за невикористані 05 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки за 09 років стажу державної служби, за 2016 рік, за невикористані 08 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 12 років стажу державної служби, за 2019 рік, за невикористані 09 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 13 років стажу державної служби, за 2020 рік, за невикористані 10 календарних днів додаткової відпустки як одинокої матері, за 2019 рік, за невикористані 10 календарних днів додаткової відпустки як одинокої матері, за 2021 рік.

З розрахунком при звільненні Позивач ознайомлена особисто, під підпис, кошти відповідно до вказаного розрахунку були нараховані та виплачені своєчасно, та у повному обсязі (розрахунковий лист додається).

По суті спірних правовідносин судом зазначається наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХIV (далі - Закон №606-ХІV), що був чинним до 05.01.2017 року, за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій він має право на винагороду, яка виплачується за рахунок виконавчого збору. Порядок виплати, розмір винагороди та критерії оцінки роботи державного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998 №202/98-ВР (далі - Закон №202/98-ВР), що був чинним до 05.10.2016 року, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", що діє з 05.10.2016 року, заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Вимогами статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні положення містяться у ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР).

Положеннями ст. 2 Закону №108/95-ВР передбачено, додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до п. 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Суд зазначає, що порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 3 даної Постанови визначено перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками -почасовиками, високі досягнення в праці (високу професійну майстерність), умови праці, інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи і вислугу років, тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

При цьому п.п. б п. 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (далі - Порядок №126).

Відповідно до п. 2 Порядку, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 5 Порядку №126 встановлено, що у заяві про виплату винагороди державний виконавець визначає розрахунок розміру належної до виплати винагороди.

Згідно з п. 14 цього Порядку погоджена керівником структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, або керівником Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту в установленому порядку заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після погодження надсилається (подається) відповідному Головному територіальному управлінню юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі (уповноваженому структурному підрозділу Мін`юсту) та є підставою для видачі протягом п`яти робочих днів з дня отримання погодженої заяви відповідного наказу із зазначенням у ньому розміру винагороди.

Відповідно до п. 16 Порядку №126 державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.

Пунктом 17 Порядку №126 передбачено, що державному виконавцю, який звільняється із займаної посади раніше дня, установленого для виплати заробітної плати, належна сума винагороди виплачується під час звільнення.

Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012№333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 «Заробітна плата».

З аналізу вищенаведених норм випливає, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Таким чином, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку №100.

Винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

Таким чином, така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 по справі № 814/564/16.

Факт не врахування винагороди державного виконавця при обчисленні середньої заробітної плати при розрахунку спірних компенсацій та матеріальної допомоги, відповідачем не заперечується та підтверджено матеріалами справи.

При цьому, нарахування суми компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні 12 місяців перед наданням відпустки на кількість календарних днів відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів за цей період) . Одержаний результат перемножується на кількість днів відпустки.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування

таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 807/3664/14, від 16.01.2019 року у справі № 802/1052/17- а, від 05.03.2021 року у справі № 120/3276/19-а.

Підсумовуючи вищенаведене можна дійти висновку про те, що винагорода державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, повинна враховуватись при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації на не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, при нарахування грошової допомоги до відпустки.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивач не має права на включення винагороди державного виконавця у зв`язку із внесенням змін 09.12.2020 до п.п. н) пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, судом зазначається наступне.

Дійсно, Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 абзац перший пункту 4 Порядку № 100 доповнено підпунктом "н", згідно з яким при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям.

Отже, винагорода державного виконавця в силу приписів Порядку №100, з урахуванням внесених змін, не враховується до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати, а тому вимога позивача стосовно не включення до середнього заробітку зазначеної винагороди державного виконавця за грудень 2020 року задоволенню не підлягає.

Щодо правовідносин, які склались до внесення відповідних змін до Порядку № 100 стосовно не включення до середнього заробітку винагороди державного виконавця за квітень 2020, липень 2020, вересень 2020 та листопад 2020 року, тобто у той час, коли відповідні зміни до вищезазначеної постанови ще не вносились, суд вважає вимоги заявленого позову обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

Інші доводи відповідача висновків суду не спростовують.

Стосовно вимог позову щодо стягнення заборгованості в певних сумах, суд зазначає, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на вищевикладене, при ухваленні судом рішення, суд зобов`язує відповідача врахувати винагороду державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації на не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, при нарахування грошової допомоги до відпустки за квітень 2020, липень 2020, вересень 2020 та листопад 2020 року та виплатити заборгованість, що складається з не нарахованих та не виплачених сум компенсації: за не використані дні щорічної основної відпустки, за не використану додаткову оплачувану відпустку, за не використану додаткову оплачувану відпустку як одинока мати, суми грошової допомоги до відпустки та здійснити позивачу виплату належних сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не було доведено правомірності своїх дій у правовідносинах, з приводу яких подано позов, а тому, вказаний позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 77, 79, 139, 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Ярослава Мудрого, буд. 16,м. Харків, 61002, ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у не врахування винагороди державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації на не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, при нарахування грошової допомоги до відпустки.

Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) врахувати винагороду державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку ОСОБА_1 компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації на не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати, при нарахування грошової допомоги до відпустки за квітень 2020, липень 2020, вересень 2020 та листопад 2020 року та здійснити виплату ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) належних сум.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 06 вересня 2021 року.

Суддя Кухар М.Д.