Справа № 640/11187/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2021 року м. Київ № 640/11187/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою - підприємцем, а саме з 01 лютого 2009 року по 30 серпня 2011 року включно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення підприємницької діяльності, як фізичною особою - підприємцем, а саме з 01 лютого 2009 року по 31 серпня 2011 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним у період з 2009 року по 2011 рік здійснювалась підприємницька діяльність.

26 травня 2004 року позивач був зареєстрований фізичною особою - підприємцем та взятий на облік, як платник податків, у встановленому законом порядку, про що 08 січня 2013 року був внесений запис №1025156.

Підприємницьку діяльність, як вказано у позовній заяві, позивач припинив 25 липня 2014 року.

Крім того, як зазначено у позовній заяві, позивачем впродовж підприємницької діяльності сплачувався єдиний податок та подавались відповідні звіти.

В лютому 2021 року позивач звернуся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення йому пенсії за віком, проте, відповідачем не були прийняті документи, у зв`язку з відсутністю в Реєстрі застрахованих осіб даних, які б підтверджували період здійснення позивачем підприємницької діяльності, а тому дані періоди не були зараховані до страхового стажу.

На переконання позивача, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу період провадження підприємницької діяльності у період з 01 лютого 2009 року по 31 серпня 2011 року, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 15 березня 2021 року позивач звернувся до управління з заявою про призначення йому пенсії за віком.

За результатом поданих документів, листом від 19 березня 2021 року позивача повідомлено про те, що інформація про застраховану особу, яка підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, міститься у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. При опрацюванні документів позивача було виявлено, що в реєстрі відсутні дані за 2009-2011 роки, оскільки позивачем не подано річну звітність до системи персоніфікованого обліку за вказаний період, у зв`язку з чим, як зазначено у відзиві на позовну заяву, врахувати період здійснення підприємницької діяльності за вказаний період відсутні підстави.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідача зазначив, що заперечує проти їх розміру, посилаючись на те, що позивачем не надано достатніх та детальних доказів на їх понесення, а саме не надано доказів співмірності роботи, виконаної адвокатом та часу, витраченого на виконання такої роботи.

З огляду на вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 26 травня 2004 року був зареєстрований, як фізична особа - підприємець, про що 08 січня 2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис №1025156, з 01 червня 2004 року взятий на облік ДПІ у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, як платник єдиного внеску. З 25 липня 2014 року ОСОБА_1 на підставі власного рішення припинив підприємницьку діяльність, про що внесено відповідний запис №3025156.

Із змісту копій звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку від 13 липня 2009 року, від 13 жовтня 2009 року, від 05 січня 2010 року, від 05 липня 2010 року, від 13 жовтня 2010 року, від 06 січня 2011 року, від 13 квітня 2011 року, від 06 липня 2011 року, від 05 жовтня 2011 року, від 05 січня 2012 року та копій квитанцій доданих до цих звітів, вбачається, що за період 2, 3 та 4 квартали 2009 року, 2, 3 та 4 квартали 2010 року, 1-4 квартали 2011 року позивачем сплачувався єдиний податок, зокрема, єдиний податок було сплачено 11 березня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 10 квітня 2009 року у розмірі 200, 00 грн, 13 травня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 13 червня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 13 липня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 17 серпня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 17 вересня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 08 листопада 2009 року у розмірі 200,00 грн, 21 листопада 2009 року у розмірі 200,00 грн, 31 грудня 2009 року у розмірі 200,00 грн, 11 березня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 12 березня 2010 року у розмірі 22,00 грн, 17 травня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 16 червня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 16 липня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 13 серпня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 16 вересня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 07 жовтня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 17 листопада 2010 року у розмірі 200,00 грн, 13 грудня 2010 року у розмірі 200,00 грн, 19 січня 2011 року у розмірі 200,00 грн, 17 березня 2011 року у розмірі 258,00 грн, 15 червня 2011 року у розмірі 258,00 грн, 17 вересня 2011 року у розмірі 258,00 року.

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 лютого 2021 року №23 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, про що останнього повідомлено листом від 12 лютого 2021 року №2600-0303-8/23711.

Крім того, у вказаних вище рішенні та листі зазначено, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж та даних, які містяться в реєстрі застрахованих осіб, загальний страховий стаж врахований повністю та складає 26 років 2 місяці 3 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Більш того, як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 березня 2021 року №2600-0705-8/46851 позивача додатково повідомлено про те, що в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані за 2009-2011 роки, оскільки позивачем не подано річну звітність до системи персоніфікованого обліку за вказані періоди.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Порядок обчислення страхового стажу регламентовано приписами статті 24 цього Закону, згідно частини другої якої страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За правилами пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі по тексту - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

В свою чергу, згідно абзацу 2 пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок №637), періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Нормативна регламентація спірних правовідносин дає підстави стверджувати, що до трудового стажу фізичних осіб-підприємців може бути зарахований період діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

В свою чергу слід зазначити, що згідно пункту 2 Указу Президента України від 03 липня 1998 року №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (далі по тексту - Указ), ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва - фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць; суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

При цьому в силу положень пункту 6 Указу суб`єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов`язкових платежів), зокрема, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Як було встановлено судом, позивачем до податкових органів за 2-4 квартали 2009 року, 2-4 квартали 2010 року та за 1-4 квартали 2011 року подавалися звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, в яких містяться відомості про суми фактично сплаченого єдиного податку.

Крім того, слід наголосити на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що станом на дату припинення фізичної особи-підприємця, позивач мав заборгованість зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що періоди провадження підприємницької діяльності позивача у 2009-2011 роках підлягають зарахуванню до його страхового стажу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що у цей період останній перебував на спрощеній системі оподаткування та, здійснюючи підприємницьку діяльність, сплачував єдиний податок, в межах чого в силу приписів пункту 2 Указу не міг не сплачувати й єдиний внесок.

Крім іншого, слід звернути увагу, що позивач зі свого боку вчинив всі залежні від нього дії для підтвердження факту зайняття підприємницькою діяльністю та сплати єдиного внеску, у той час як у нього відсутня будь-яка можливість в інший спосіб отримати такі відомості.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про протиправність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком від 11 лютого 2021 року №23, а тому, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати вказане рішення протиправним й скасувати, залишивши без задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача, оскільки право позивача на пенсійне забезпечення було порушено саме внаслідок прийняття вказаного вище рішення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення підприємницької діяльності, як фізичною особою - підприємцем, а саме з 01 лютого 2009 року по 31 серпня 2011 року включно, суд виходить з такого.

Так, з матеріалів справи вбачається, що реєстру застрахованих осіб не включено дані про позивача за 2009 - 2011 роки, в свою чергу, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про неможливість зарахування до страхового стажу позивача період здійснення підприємницької діяльності з 11 березня 2009 року по 17 вересня 2011 року, а позивач наполягає на іншому періоді - з 01 лютого 2009 року по 31 серпня 2011 року.

Проте, зі змісту рішення відповідача від 11 лютого 2021 року взагалі не вбачається, який саме період здійснення підприємницької діяльності відповідачем оспорюється, у зв`язку з чим, на переконання суду, в даному випадку також необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 08 лютого 2021 року з урахуванням висновків суду у цій справі.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з наданої суду копії договору про надання адвокатом правової допомоги №06-04/21 від 06 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (далі по тексту - клієнт) та адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем (далі по тексту - адвокат), останній зобов`язався надати правову допомогу з усіх питань, пов`язаних із представництвом інтересів клієнта в судах. Ціна виконання цього доручення визначається сторонами у додаткових угодах.

Відповідно до додатку №1 до договору, сторони договору уклали цей додаток про таке.:

1. юридичний супровід в Окружному адміністративному суді міста Києва по справі про перерахунок стажу для рахування стажу для пенсії;

2. вартість робіт, вказаних у пункті 1 цього додатку, становить 15 000,00 грн, на момент підписання договору здійснюється оплата у повному розмірі.

Згідно акта виконаних робіт №1 від 14 квітня 2021 року до додатку №1 від 06 квітня 2021 року до договору, виконавець надав, а замовник прийняв роботу, що включала в себе: юридичний супровід в Окружному адміністративному суді міста Києва по справі про перерахунок стажу для до рахування стажу для пенсії, вартість робіт - 15 000,00 грн.

Відповідно до копії прибуткового касового ордеру №06-04/21 від 06 квітня 2021 року адвокатом прийнято від позивача за договором №06-04/21 від 06 квітня 2021 року та додатку до нього - 15 000,00 грн.

Більш того, відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом позивачу надані наступні послуги:

1. з 23 лютого 2021 року по 10 березня 2021 року: досудове врегулювання спору: усна консультація, аналіз наданих клієнтом документів щодо здійснення ним підприємницької діяльності впродовж 2009-2011 років; отримання довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу, форми ОК-5, передача документу клієнту; написання адвокатського запиту до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, формування пакету документів, направлення отримувачу; отримання відповідей на адвокатській запит від 24 лютого 2021 року. Передача їх клієнту. Кількість витраченого часу - 3,5 години, вартість наданих послуг 3500,00 грн.

Суд зауважує, що матеріалами справи підтверджено, що договір з адвокатом позивач уклав 06 квітня 2021 року, тобто, саме з цього часу, адвокат надавав позивачу будь-які послуги, до цього часу, між сторонами договору не виникало жодних прав та обов`язків, відповідно у суду відсутні підстави для віднесення вказаних вище послуг до витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду даної адміністративної справи.

2. з 06 квітня 2021 року по 09 квітня 2021 року:

- усна консультація щодо поставленої клієнтом проблематики щодо неврахування ГУ ПФУ в м. Києві до страхового стажу клієнта періодів здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою - підприємцем;

- укладення договору про надання правової допомоги.

- дослідження та аналіз необхідних законодавчих актів, а саме вітчизняної судової практики, практики Європейського суду з прав людини з метою написання обгрунтованої позовної заяви із заданої клієнтом проблематики;

- збір доказової бази для формування пакету документів для написання позовної заяви.

Кількість витраченого часу - 5,5 годин. Вартість послуг - 5500,00 грн.

Суд зазначає, що надання адвокатом усних консультацій з потенційними клієнтами до підписання договору про надання правової допомоги не може бути розцінено судом, як надання професійної правничої допомоги у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Більш того, укладення договору про надання правової допомоги взагалі не є наданням професійної правничої допомоги у розумінні вимог чинного законодавства України, адже саме з моменту укладення такого договору у адвоката виникає обов`язок на надання таких послуг клієнтові.

Щодо дослідження та аналіз необхідних законодавчих актів, а саме вітчизняної судової практики, практики Європейського суду з прав людини з метою написання обгрунтованої позовної заяви із заданої клієнтом проблематики та збір доказової бази для формування пакету документів для написання позовної заяви, суд зазначає, що вказані послуги є виконанням умов договору, укладеного між позивачем та адвокатом.

Більш того, зі змісту позовної заяви не вбачається, що адвокатом досліджувалась та аналізувалась будь-яка практика Європейського суду з прав людини.

При цьому, є незрозумілим, яку саме доказову базу збирав адвокат у період з 06 по 09 квітня 2021 року, якщо документи, які були долучені до позовної заяви (виходячи з їх змісту) були надані останньому позивачем у період з 23 лютого 2021 року по 10 березня 2021 року.

- з 10 квітня 2021 року позивачу надані такі послуги: отримання нової довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу, форми ОК-5 та форми ОК-6, передача документу клієнту, написання позовної заяви щодо заданої клієнтом проблематики; узгодження тексту позовної заяви з клієнтом; сплата судового збору; формування пакету документів до позовної заяви; направлення позовної заяви з додатками до суду; юридичний супровід справи в суді до моменту отримання судового рішення. Кількість витраченого часу - 6 годин, вартість послуг - 6000,00 грн.

З цього приводу слід зазначити, що з матеріалів справи не вбачається, яку саме нову довідку про індивідуальні відомості про застраховану особу, форми ОК-5 та форми ОК-6 та від кого отримав адвокат, як і не зазначено, в чому саме полягає надання професійної правничої допомоги в отриманні та передачі документу. Також, не зазначено, в чому саме полягає надання професійної правничої допомоги у сплаті судового збору та який супровід справи був здійснений адвокатом, з урахуванням того, що матеріали позовної заяви були направлені на адресу суду засобами поштового зв`язку та після їх надходження до суду, адвокатом не вчинялось жодних дій в межах розгляду справи.

Слід також відмітити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі №820/479/18.

Суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на той факт, що представник позивача не довів суду співмірності витраченого часу та наданих послуг, а також враховуючи, що вказана справа є справою незначною складності та з приводу аналогічних правовідносин неодноразово висловлювались суди вищих інстанцій, що, в свою чергу, підтверджує її незначну складність, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та відсутність правових підстав для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 850,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком від 11 лютого 2021 року №23.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком від 08 лютого 2021 року з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 850,00 грн (вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ).

6. У задоволенні вимоги щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник