Справа № 160/11503/21
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2021-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,
13.07.2021 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації за неотриману відпустку, передбачену частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері яка виховує дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2019 рік включно з розрахунку 10 діб за рік;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити розрахунок та виплатити грошову компенсацію за неотриману відпустку, передбачену частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері яка виховує дітей віком до 15 років за період з 2014 року по 2019 рік включно, з розрахунку 10 діб за рік виходячи з місячного грошового забезпечення за останньою займаною посадою.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що у період з 09 лютого 2007 року по 20 квітня 2021 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач має двох неповнолітніх дітей 2004 та 2009 року народження, отже, в розумінні приписів частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» набула право на додаткову соціальну відпустку з 2009 року, як жінка, що працює та має двох та більше дітей. В період з 2014 року по 2019 рік позивач не мала можливості скористатись правом на додаткову соціальну відпустку через встановлення особливого періоду в країні. Однак, при звільненні з військової частини НОМЕР_1 позивачу не було компенсовано невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як жінці, що виховує двох або більше дітей віком до 15 років. Вважаючи таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, позивач звернулась з цим позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) учасників справи ( у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали на подання відзиву на позов до суду.
18.08.2021 року від військової частини НОМЕР_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі з огляду на наступне. Положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що під час проходження військової служби громадяни можуть бути обмежені в реалізації деяких прав через особливості проходження служби та виконання службових обов`язків. За спірний період позивачу не було надано додаткову відпустку, як жінці, що виховує двох дітей віком до 15років, через оголошення в країні особливого режиму. При звільненні ОСОБА_1 отримала всі належні законодавством виплати, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 . Крім наведеного, відповідач наголошує, що фактичні видатки на грошове забезпечення здійснюється лише в межах бюджетних асигнувань. За таких обставин відповідач вважає, що ним не було допущено протиправної бездіяльності та просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За змістом приписів п.2 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо розгляду звернення.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та має посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 23 березня 2015р. та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Позивач має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження дітей.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.04.2021 року № 124 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
За наказом № 124 від 20.04.2021 року ОСОБА_1 виплачено:
-щомісячну премію за особистий внесок в загальні результати служби за період з 01 квітня по 20 квітня 2021 року в розмірі 116% від посадового окладу, відповідно до телеграми Міністра оборони України від 27 січня 2021 року;
-надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавку за вислугу років з 01 квітня по 20 квітня 2021 року;
-надбавку за вислугу років на військовій службі у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням з 01 квітня по 20 квітня 2021 року;
-грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 у розмірі 64 778,22грн.;
-грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, яка передбачена ст. 16 Закону України « Про відпустки», пунктом 12 частини 1 ст. 12 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та відповідно до пункту 5 розділу ХХІІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, терміном 98 діб, за період з 2015 року по 2021 рік;
-одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я за період проходження військової служби у Збройних Силах України з 14 листопада 1994 року по 20 квітня 2021 року, відповідно до «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у розмірі 168 078,30грн.
У наказі № 124 від 20.04.2021 року вказано, що ОСОБА_1 використала в повному обсязі щорічну основну відпустку за 2021 рік та додаткова відпустка за 2021 рік не надавалась.
Позивач звернулась до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату недоотриманої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, що виховує двох дітей до 15 років.
Листом від 23.04.2021 року № 1646 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати такої компенсації, оскільки на термін оголошення особливого стану в країні додаткові відпустки військовослужбовцям не надавались. Вказано, що при звільненні позивачу виплачено всі належні складові грошового забезпечення.
Не погоджуючись з відмовою військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належну їй компенсацію на невикористані дні додаткової відпустки, як жінці, що виховує двох неповнолітніх дітей, позивач звернулась з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Вказана норма діє з 01.01.2010, тобто з часу набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей" від 19.05.2009 №1343-V та до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.
Так правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з нею усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні додаткової відпуски як матері двох дітей віком до 15 років за період з 2014 по 2019 роки. Відповідачем факт невиплати за 2014-2019 роки компенсації за відпустку не заперечується.
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з нею усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, за 2014-2019 роки.
Відтак, не є обґрунтованими доводи відповідача у відзиві про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за не отримані додаткові відпустки.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у листі у відповідь на рапорт позивача, військова частина НОМЕР_1 не заперечувала права позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Отже, відповідач не довів правомірність ненарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років, що свідчить про наявність протиправної бездіяльності.
Щодо вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити розрахунок та виплатити грошову компенсацію за неотриману відпустку передбачену частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері яка виховує дітей віком до 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік включно, з розрахунку 10 діб за рік виходячи саме з місячного грошового забезпечення за останньою займаною посадою суд зазначає наступне.
Повноваження щодо обчислення, нарахування та виплати будь-якого зі складових частин грошового забезпечення за час проходження військової служби належить до дискреційних повноважень відповідача.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин
Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Таким чином, враховуючи викладене, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає, так як розрахунок, нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки є дискреційними повноваженнями військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, за таких обставин суд вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що виявилась у невиплаті компенсації за неотримані ОСОБА_1 відпустки, що передбачена частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері, яка виховує дітей віком до 15 років, за період з 2014 по 2019 роки включно та доходить висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Питання розподілу судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотриману відпустку, передбачену частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері, яка виховує дітей віком до 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік включно, з розрахунку 10 діб за рік.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити розрахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотриману відпустку, передбачену частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», як матері, яка виховує дітей віком до 15 років, за період з 2014 року по 2019 рік включно, з розрахунку 10 діб за рік.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук