Справа № 360/3069/21
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

06 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3069/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення недоотриманого грошового забезпечення та компенсацію з несвоєчасне сплачене грошове забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) у якому просить суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, грошову компенсацію за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, грошову компенсацію за 8 діб невикористаної відпустки за 2021 рік, згідно Наказу № 98 від 08.04.2021.

Позов обґрунтовано тим, що 04 червня 2020 року Наказом № 165, ОСОБА_1 , призначена наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.06.2020 № 139-РС на посаду кухар господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , з 04 червня 2020 року зарахована до списків особового складу частини на всі види забезпечення з 04 червня 2020 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою.

08.04.2021 Наказом № 98, солдата ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.04.2021 № 96-РС у запас відповідно до пп. «д» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, вважати такою, що справи та посаду здала 07 квітня 2021 року, з 08.04.2021 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення виключити з 09.04.2021 частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 27.03.2020.

На час виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 , з нею повністю не розрахувались також не видали грошовий атестат, речовий атестат та продовольчий атестат.

14.04.2020 позивач звернулась до бухгалтерії Військової частини НОМЕР_1 в усній формі про надання довідок стосовно того яку суму грошового забезпечення сплачено при звільненні, про надання розрахункового листа при звільненні та надання довідки про перебування в зоні ООС, вказаних документів позивачка не отримала.

29.04.2021 позивачка вдруге звернувся до бухгалтерії Військової частини НОМЕР_1 з заявою про надання вказаних довідок.

На повторний свій запит позивачка отримала повідомлення з Укрпошти про те, що військова частина НОМЕР_1 листи не отримала і листи були повернуті.

Оскільки військова частина НОМЕР_1 відмовилась надавати відповідь на усне звернення та не отримала листи свідомо ігнорує, позивачка звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» і отримала довідку про рух коштів по особистому рахунку. Згідно довідки на особистий рахунок військова частина перерахувала грошові кошти трьома траншами.

13.04.2021 у сумі 6921,99 грн, 23.04.2021 у сумі 6652,72 грн, та 27.04.2021 у сумі 2434,31 грн, загальна сума 16009,02 грн.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» грошове забезпечення за останні два місяці перед звільненням складало: за лютий 2021 року - 30461,49 грн, за березень 2021 року - 56863,53 грн. Середньоденне грошове забезпечення становить 1455,42 грн (30461,49+56863,53):60, де 30461,49 грн, грошове забезпечення за лютий 2021 рік, 56863,53 грн., грошове забезпечення за березень 2021 рік, а 60 - кількість днів, в зв`язку з тим, що позивачка відслужила два повних місяця до звільнення.

В Наказі № 98 від 08.04.2021 вказано, що солдату ОСОБА_1 , необхідно виплатити: надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, грошову компенсацію за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, грошову компенсацію за 8 діб невикористаної відпустки за 2021 рік, а також повинні сплатити грошове забезпечення за квітень 2021 року, але сплачені данні суми при звільненні їй чи ні їй невідомо.

На підставі довідки АТ КБ «ПриватБанк» середньомісячне грошове забезпечення складає: 43662,51 грн, (30461,49+56863,53):2, де 30461,49 грн, грошове забезпечення за лютий 2021рік, 56863,53 грн, грошове забезпечення за березень 2021 рік, а 2 - кількість місяців. У квітні 2021 року позивачка отримала 16009,02 грн, і що це за сума їй не відомо.

Сума за несвоєчасне сплачене грошове забезпечення на час звернення до суду складає 98968 грн 56 коп. Виходячи з наступного дня після звільнення до дня звернення до суду на 15.05.2021 : 1455,42 х 68=148047 грн 12 коп., де 1455,42 грн - середньоденне грошове забезпечення. 68 - днів несвоєчасної сплаченої компенсації.

Позивачка вважає, що військова частина НОМЕР_1 порушила норми діючого законодавства, а саме Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, що стадо підставою для звернення до суду.

Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнала про що надала відзив на позовну заяву від 21.08.2021 № 459/2108/юр (арк. спр. 43-50), у якому заперечувала проти позовних вимог з огляду на наступне.

Щодо стягнення надбавки за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років.

Пунктом 3 ч. 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних Сил України та деяким іншим особам встановлено, що надбавка за особливості проходження служби у встановлених розмірах виплачується щомісяця з дня вступу до виконання обов`язків за посадою, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадою, до дня звільнення від виконання обов`язків за посадою, яка передбачає цю надбавку

Відповідно до довідки № 808 від 20.08.2021, позивачці при звільненні було нараховано та виплачено надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у розмірі 600 грн 98 коп.

З огляду на викладене відповідач вважає, що ця підстава не правомірна та не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2020 рік та 2021 рік.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 98 від 08.04.2021, солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби за п.п. «д» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через службову невідповідність, справи та посаду здала 07.04.2021 та направлена на зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького МТЦК та СП Луганської області.

З 08.04.2021 виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення виключена 09.04.2021.

Відповідно до довідки № 808 від 20.08.2021, позивачка при звільненні з військової служби отримала всі належні до виплати суми, зокрема грошову компенсацію за 15 діб невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік та грошову компенсацію за 08 діб невикористаної відпустки за 2021 рік у розмірі 7794 грн 93 коп.

З огляду на викладене відповідач вважає, що ця вимога не правомірна та не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, відповідач зазначає таке.

При звільненні позивачці грошова матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань за 2021 рік, передбачена наказом МО України № 260 від 07.06.2018 не виплачувались, оскільки відповідно до даного наказу така грошова допомога виплачуються за рапортом військовослужбовця і наказу командира військової частини, а ОСОБА_1 такого рапорту не подавала. З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що позивачкою не доведено факту звернення до керівництва військової частини НОМЕР_1 з проханням про стягнення не нарахованої та не виплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, через що вимога є безпідставною, а отже не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, передбаченої наказом МО України від 07.06.2018, відповідач зазначив, що відповідно до картки особового рахунку за 2021 рік, ОСОБА_1 у березні 2021 року нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік у розмірі 10167 грн 30 коп.

Отже, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач посилався на таке.

В постанові Верховного суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15 зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню, якщо нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовано.

Однак у законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав застосовувати для врегулювання спірного питання норми трудового законодавства.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як вина роботодавця, невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Частиною 2 ст.117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

А отже, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст.117 КЗпП України є безпідставним, оскільки з позивачкою при звільненні були проведені всі розрахунки.

Відповідач вважає дані позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2020, 2021 рік, грошової допомоги на оздоровлення на 2021 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, надбавки за особливості проходження служби та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не підтверджуються належними і допустимими доказами і не підлягають задоволенню, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.06.2021 позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачеві усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, оригіналу документа про сплату судового збору в сумі 989,69 грн в дохід Державного бюджету (арк. спр. 24-25).

Ухвалою суду від 06.07.2021 позовну заяву прийнята до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі; визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено такий строк; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 36-38).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями паспорту громадянина України, картки платника податків (арк. спр. 20-21,22).

04.06.2020 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах солдатського, сержантського, старшинського складу строком на три роки (арк. спр. 7-8).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.06.2020 № 165 позивачку зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, вважати такою, що справи та посаду прийняла та приступила до виконання службових обов`язків за посадою (арк. спр. 9).

Відповідно до наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2021 № 98 солдата ОСОБА_2 , кухара господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2021 № 96-РС у запас відповідно до підпункту «д» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність), вважати такою, що справи та посаду здала 07.04.2021 та направити для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького МТЦК та СП Луганської області. З 08.04.2021 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення виключити з 09 квітня 2021 року. Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, рішення Міністра оборони України від 27.01.2021 № 248/612 виплатити:

надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 07.04.2021;

відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2021 № 42 виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, передбачену наказом МО України від 07.06.2018 № 260;

матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, передбачена наказом МО України від 07.06.2018 № 260 не виплачена;

щорічна основна відпустка за 2020 рік не використана, виплатити грошову компенсацію за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік;

щорічна основна відпустка за 2021 рік не використана, виплатити грошову компенсацію за 08 діб невикористаної відпустки за 2021 рік (арк. спр. 10).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII), відповідно до статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 1-2 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Абзацом першим пункту 242 Положення № 1153/2008 передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац третій пункту 242 Положення № 1153/2008).

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 розділу XXIV Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно з п. 9 розділу XXIV Порядку № 260, виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється за рапортом військовослужбовця.

Позивачкою не надано доказів звернення до відповідача з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, відповідач же зазначає, що позивачка з таким рапортом до нього не зверталась.

Згідно з вимогами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд зазначає, що звернення з таким рапортом є правом позивачки, яке вона використовує на власний розсуд.

Оскільки фактом звернення ОСОБА_1 з рапортом до відповідача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік обґрунтовувала свої вимоги позивачка, саме вона мала підтвердити цей факт належними доказами.

Доказів на підтвердження тих обставин, що під час проходження служби позивачка скористалась цим правом та звернулась до керівництва з відповідним рапортом про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань не надано, а тому суд вважає, що з боку відповідача відсутня протиправна бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік.

У зв`язку з недоведеністю цього факту позовні вимоги задоволенню в цій частині не підлягають.

Щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 2 розділу 23 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам № 260 від 07.06.2018 року, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Відповідно до картки особового рахунку за 2021 рік, ОСОБА_1 у березні 2021 року нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік у розмірі 10167 грн 30 коп.

Доказів та підтвердження того, що відповідачем не було виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, позивачкою не надано.

Відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік та 08 діб невикористаної відпустки за 2021 рік суд дійшов таких висновків.

Пунктом 12 статті 12 Закону № 351-ХІІ встановлено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту 14статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до пункту 17статті 10-1 Закону № 2011-ХІІв особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (пункт 20статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі Закон № 1932-ХІІ).

Приписами абзацу п`ятого статті 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XIIнадано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XIIне встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток(відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВРта пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Зазначене кореспондується із правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Наявність у позивачки прав на компенсацію за невикористані дні відпустки за 2020 та 2021 роки, підтверджено також самим наказом відповідача про звільнення ОСОБА_1 від 08 квітня 2021 року № 98.

Разом з тим відповідно до картки особового рахунку ОСОБА_1 , позивачці нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2020 та 2021 роки у сумі 7794,93 грн (арк. спр. 51).

Щодо стягнення надбавки за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років.

Відповідно до п. 1 ч. 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків.

Пунктом. 2 ч. 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних Сил України та деяким іншим особам визначено, що розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби розраховується від мінімального розміру цієї надбавки, який встановлюється Міністром оборони України, у відсотках для осіб офіцерського складу та окремо для осіб рядового, сержантського та старшинського складу виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Мінімальний розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби не може перевищувати 65 відсотків.

Пунктом 3 ч. 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних Сил України та деяким іншим особам встановлено, що надбавка за особливості проходження служби у встановлених розмірах виплачується щомісяця з дня вступу до виконання обов`язків за посадою, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадою, до дня звільнення від виконання обов`язків за посадою, яка передбачає цю надбавку.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2021 № 808 ОСОБА_1 при звільненні було нараховано та виплачено надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у розмірі 600 грн 98 коп (арк. спр. 52).

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Законом № 2011-XII, Положенням № 1153/2008 та Порядком № 260 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.121999 № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Нерозповсюдження на військовослужбовців Збройних Сил України норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Збройних Сил України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку на виконання рішення суду, - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз. 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 98 від 08.04.2021 ОСОБА_1 виключено зі всіх видів забезпечення з 08.04.2021, виключено з продовольчого забезпечення з 09.04.2021.

Карткою особового рахунку ОСОБА_1 та довідкою військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2021 № 808 підтверджено, що з позивачкою при звільнені проведені всі належні розрахунки (арк. спр. 51, 52).

А отже, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст.117 КЗпП України є безпідставним та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками розгляду справи, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63).

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23 червня 1993 р., серія A, N 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993 р., серія A, N 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що в межах спірних правовідносин відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення на його користь понесених ним судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ) про стягнення недоотриманого грошового забезпечення та компенсацію з несвоєчасне сплачене грошове забезпечення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Ірметова