Справа № 367/3875/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 367/3875/21 Суддя першої інстанції: Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бєлової Л.В., Єгорової Н.М.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 11 годині 15 хвилин рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 серпня 2021 року, повний текст якого складено 04 серпня 2021 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, поліцейського взводу Патрульної поліції в м. Умань Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Бордійчука Івана Сергійовича про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - Відповідач-1, Департамент), поліцейського взводу Патрульної поліції в м. Умань Управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Бордійчука Івана Сергійовича (далі - Відповідач-2, Молодший лейтенант поліції) про:

- визнання протиправними дій Молодшого лейтенанта поліції;

- скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №476502 від 18.05.2021 року за ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.08.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт вчинення Позивачем правопорушення у вигляді перевищення швидкості, яке зафіксовано на сертифікований у відповідності до вимог чинного законодавства пристрій вимірювання швидкості, а також ненадання ОСОБА_1 на законну вимогу поліцейського посвідчення водія. Крім того, зазначив, що несприйняття дорожніх знаків Позивачем не може бути підставою для звільнення від відповідальності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд безпідставно вказав на можливість використання вимірювача швидкості шляхом тримання у руках, оскільки це суперечить приписам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, суд не врахував, що відповідачами не надано доказів наявності дорожнього знаку 5.70 «Фото-, відеофіксування Правил дорожнього руху», що унеможливлює використання засобів фотофіксації правопорушень на ділянці дороги, де було зупинено автомобіль, яким керував ОСОБА_1 .

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що зупинка транспортного засобу, яким керував Позивач, здійснювалася у відповідності до вимог чинного законодавства з огляду на те, що було зафіксовано порушення швидкісного режиму. Наголошує, що непред`явлення посвідчення водія на законну вимогу поліцейського є окремим правопорушенням, за що Позивача і було притягнуто до відповідальності. Зауважує на можливості використання вимірювача швидкості TruCam не лише шляхом стаціонарного монтування.

Відзиву на апеляційну скаргу від Молодшого лейтенанта поліції не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2021 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.09.2021 року.

У судовому засіданні Позивач наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній доводів і підстав.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Молодшим лейтенантом поліції 18.05.2021 року було складено постанову серії ДП18 №476502 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 6; далі - оскаржувана постанова), якою до ОСОБА_1 за порушення п. 12.9 «б» та п. 2.4 «а» Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови стало те, що 18.05.2021 року автомобіль Mercedes-Benz R350, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, рухався 210-тим кілометром автодороги М-05 Київ-Одеса в Уманському районі зі швидкістю 83 км/год у зоні дії дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год»; при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості на 33 км/год, чим порушив п. 12.9 «б» Правил дорожнього руху, а також не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії «В», чим порушив п. 2.4 «а» Правил дорожнього руху. Із змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано приладом TruCAM TC000424, а відеофіксування здійснювалося бодікамерою СА00120.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 36, 126, 258, 285, Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 23, 40 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 14 Закону України «Про дорожніх рух», а також Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено (далі - ПДР України), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем ПДР України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Обов`язок водія мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії закріплений також в абз. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» та у пп. «а» п. 2.1 ПДР України.

Таким чином, порушення учасником дорожнього руху вимог пп. «а» п. 2.1 ПДР України тягне за собою відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Разом з тим, зі змісту відеозаписів, розміщеного на СД диску (а.с. 16), а також змісту позовної заяви і відомостей оскаржуваної постанови, в якій вказано, що відомості щодо особи Позивача встановлені за допомогою системи «Армор», вбачається, що посвідчення водія, необхідність пред`явлення якого водієм для перевірки передбачено ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» та п. 2.1 ПДР України, ОСОБА_1 на вимогу Молодшого лейтенанта поліції надано не було, позаяк останній заперечував законність зупинки транспортного засобу, яким він керував. Крім того, ненадання посвідчення водія на вимогу Молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 підтвердив й у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, зазначивши, що зупинку транспортного засобу вважав незаконною.

За таких обставин, зважаючи на те, що передбачене ч. 1 ст. 126 КпАП України належить до правопорушень з формальним складом, колегія суддів приходить до висновку, що непред`явлення для перевірки на вимогу поліцейського посвідчення водія утворює склад правопорушення, визначений у цій статті. Відтак подальше надання Позивачем Відповідачу-2 посвідчення водія відповідної категорії не свідчить про відсутність складу правопорушення, що, як було встановлено вище, підтверджується обставинами цієї справи.

Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо відсутності у нього обов`язку пред`являти у спірному випадку працівнику поліції посвідчення водія з огляду на незаконність зупинення транспортного засобу з підстав неможливості використання вимірювача швидкості TruCam у ручному режимі та відсутності на відрізку дороги відповідного знаку, який би взагалі дозволяв би фіксувати порушення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 12.9 «б» ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Матеріали справи свідчать, що на 210-ому кілометрі автомобільної дороги М-05 Київ-Одеса у напрямку руху автомобіля, яким керував ОСОБА_1 , встановлені знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год», а також знак 5.70 «Фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху» (а.с. 75-76). Посилання Апелянта на те, що фотографії, на яких розміщені указані знаки, не містять відомостей про день проведення фіксації, а тому не можуть підтверджувати їх розміщення станом на 18.05.2021 року, судовою колегією оцінюється критично, оскільки Позивачем не доведено, що такі дорожні знаки на відповідній ділянці автомобільної дороги були відсутні.

Судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких, зокрема, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Отже положеннями ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Крім іншого, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що лазерний вимірювач швидкості TruCam є, насамперед, засобом вимірювання із допоміжною функцією фото- та відеофіксації, який, згідно листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 року №22-38/49 конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля, яким керував Позивач, зі швидкістю 83 км/год, підтверджується фотознімком, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam № ТС000424 (а.с. 74), який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UA-MI/1-2903-2012 (а.с. 78) та пройшов повірку, чинну до 13.01.2022 року, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/21182 (а.с. 77).

Відповідно до Переліку засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, що затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05.04.2012 року № 437, вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM фірми Laser Technology, Inc., США, (номер за Державним реєстром засобів вимірювальної техніки) У3197-12 міжповірочний інтервал становить 1 рік.

Крім того, можливість використання виробу «TruCAM LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc., США, підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку (а.с. 79).

Так, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCAM зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCAM, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCAM.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Mercedes-Benz R350, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, зі швидкістю 83 км/год у межах дії знаку 3.29 з обмеженням швидкості 50 км/год, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що, відповідно, надавало Відповідачу-2 право зупинити транспортний засіб на підставі п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та у подальшому вимагати пред`явити для перевірки, зокрема, посвідчення водія відповідної категорії.

При цьому, на переконання судової колегії, непритягнення Позивача до відповідальності за перевищення швидкості не може свідчити про відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КпАП України.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 464/1470/17.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , який керував автомобілем Mercedes-Benz R350, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який правомірно був зупинений Молодшим лейтенантом поліції, на вимогу останнього не надав для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.4 «а» ПДР України, за що ч. 1 ст. 126 КпАП України передбачена відповідальність, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Бєлова

Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складено « 06» вересня 2021 року.