Справа № 400/2904/21
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 вересня 2021 р. № 400/2904/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення середнього заробітку за час затримки; стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 17.06.2016 по 27.12.2020 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) у розмірі 72 383,32 грн в період по 01.03.2018, а в період з 27.12.2020 із застосуванням січня 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення у розмірі 6 814,15 грн на загальну суму компенсації за період з 17.06.2016 по 27.12.2020 79 197,47 грн; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення: в період з 17.06.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294, постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 у розмірі 72 383,32 грн; в період по 01.03.2018, по 27.12.2020 із застосуванням січня 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення у зв`язку з прийняттям постанови № 704 у розмірі 6 814,15 грн на загальну суму компенсації за весь період з 17.06.2016 по 27.12.2020 79 197,47 грн; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за весь період затримки розрахунку з дати звільнення до винесення рішення у справі; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 грн недотримання відповідачем вчасного розрахунку з позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період проходження військової служби з 17.06.2016 по 27.12.2020 нарахування грошового забезпечення відповідачем проводилося не у повному обсязі, зокрема, індексація грошового забезпечення відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась у повному обсязі.

Ухвалою від 05.05.2021 суд відкрив провадження в адміністративній справі та постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що у день звільнення позивача з військової служби з ним проведений повний розрахунок, проти якого позивач не заперечував. Відповідач не заперечує обставину ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018 та стверджує, що за період з 01.03.2018 по 27.12.2020 індексація грошового забезпечення позивачу нарахована та виплачена у повному обсязі. Відповідач посилається на надання позивачем згоди на виключення його із списків особового складу військової частини без остаточного розрахунку, що, на думку відповідача, виключає відповідальність військової частини за статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України. Заперечення відповідача проти стягнення моральної шкоди ґрунтуються на тому, що відповідач діяв виключно в правовому полі та не вчинив жодних дій, які б завдали позивачу негативних емоцій, що досягли б рівня страждання або приниження та завдали моральної шкоди.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Ухвалою від 07.09.2021 суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

У зв`язку з відсутністю заяв учасників справи про розгляд справи з викликом сторін, суд розглянув спарву в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив військову службу у Військовій частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.12.2020 № 291 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

За період з 17.06.2016 по 28.02.2018 відповідач не нараховував і не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення. Зазначене визнається сторонами у заявах по суті справи.

У період з 01.03.2018 по 27.12.2020 відповідач нарахував та виплатив позивач у індексацію грошового забезпечення у розмірі 4 635,35 грн, що підтверджується відомостями розподілу виплат, наданими відповідачем.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених Законом.

Абзац 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII встановлює, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Згідно частиною першою статті 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-XII), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (стаття 4 Закону № 1282-XII).

Стаття 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку, він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

За нормами пункту 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до пункту 4 Порядку, сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пункт 5 Порядку № 1078 визначає, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01.12.2015).

Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд звертає увагу, що, відповідно до вимог законодавства, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Норми Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 визначають джерело коштів на проведення індексації. Пункт 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення з червня 2016 року по лютий 2018 року є порушенням вимог Закону № 1282-XII, Порядку № 1078 та порушує права позивача.

Частина четверта статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком (стаття 233 Кодексу законів про працю України).

Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Оскільки у період з 17.06.2016 по 28.02.2018 відповідач не нараховував і не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення, суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, а тому наявність підстав для визнання цієї бездіяльності протиправною.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018.

Щодо позовних вимог в частині установлення базових місяців індексації, виплати індексації у визначеній позивачем сумі суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках - це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Як установив суд, у спірних правовідносинах індексація за період з 17.06.2016 по 28.02.2018 не була нарахована та виплачена позивачеві.

Отже, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем для нарахування індексації, є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Аналогічна правова позиція з нарахування індексації грошового забезпечення викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищезазначеного суд відмовляє у частині позовних вимог про застосування визначених позивачем базових місяців індексації, які є передчасними.

Як обґрунтовано вище, відповідач ще не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018.

Щодо решти спірного періоду (з 01.03.2018 по 27.12.2020), суд зазначає таке.

Суд перевірив розрахунок індексації грошового забезпечення, виконаний відповідачем за період з 01.03.2018 по 27.12.2020, та установив, що він є правильним, оскільки нарахування та виплату індексації за цей період відповідач провів позивачу виходячи з березня 2018 року як базового місяця, на чому і наполягає позивач.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Будь-яких доводів, посилань на фактичні обставини, з якими позивач пов`язує завдання йому моральної шкоди (так само, як і доказів на їх підтвердження), у позові не наведено.

Позивач лише зазначає, що просить відновити права військовослужбовця, який захищав та поклав своє здоров`я, сили на захист суверенітету та територіальної цілісності України.

Суд, виходячи з вищенаведених висновків Верховного Суду, вважає, що матеріали справи не містять доказів досягнення негативними емоціями, що виникли у позивача у зв`язку з невиплатою йому індексації грошового забезпечення з 17.06.2016 по 28.02.2018, рівня приниження та страждання.

Позивач не аргументував також розмір відшкодування моральної шкоди.

Оцінюючи мотиви дій відповідача, суд виходить з того, що ненарахування та невиплата індексації грошового забезпечення позивачу в період з 17.06.2016 по 28.02.2018 обумовлена відсутністю фінансування та виконанням вказівок Міністерства оборони України. Зокрема, відповідач не є розпорядником бюджетних коштів та власних коштів не має.

Позивач також не подав суду доказів настання для нього фізичних або психологічних наслідків, спричинених ненарахуванням та невиплатою йому індексації грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018.

Ураховуючи всі обставини справи, суд не має підстав вважати, що негативні емоції позивача досягли рівня приниження або страждання, які завдали йому моральної шкоди.

Отже, у стягненні моральної шкоди належить відмовити.

Щодо позовних вимог про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України

від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, після видання наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини з таким військовослужбовцем повинен бути проведений розрахунок.

У постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає до застосування у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ураховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають до застосування норми Кодексу законів про працю України.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України містить норму щодо відповідальності роботодавця у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в установлені законом строки.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто Конституційний Суд України вбачає наявність підстав для звернення працівника до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у проведенні роботодавцем фактичного розрахунку з таким працівником.

Ураховуючи вищенаведене, правомірно дійти висновку, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступає за умови наявності сукупності таких обставин:

- невиплата з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення;

- проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником.

Також суд зазначає, що до моменту проведення фактичного розрахунку неможливо установити період, за який виникає обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Матеріалами справи не підтверджується обставина розрахунку відповідача з позивачем.

Натомість, з позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує обов`язок відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме у прив`язці до майбутнього розрахунку з ним в частині виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у цій справі, що суперечить статті 117 Кодексу законів про працю України.

На підставі вищенаведеного суд вважає позовні вимоги у цій частині такими, що заявлені передчасно (до дати проведення відповідачем фактичного розрахунку із позивачем), у зв`язку з чим у цій частині позовних вимог належить відмовити.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право звернутися до адміністративного суду з цією позовною вимогою в загальному порядку після проведення відповідачем розрахунку з позивачем.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Судові витрати у справі становлять витрати на правову допомогу, розмір яких заявлений позивачем у 2 000 грн.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №727/4597/19 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19 викладена правова позиція, відповідно до якої при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У вказаних вище постановах Верховного Суду, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 № 751/3840/15-ц зазначено, що на підтвердження обставин понесення судових витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір, доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесення відповідних витрат позивач надав суду такі документи:

- копію посвідчення адвоката від 19.01.2018;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.01.2018;

- копію ордера серії МК № 152994;

- квитанцію від 27.04.2021 № 10 про сплату адвокату 2 000 грн;

- копію акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 27.04.2021 до договору про надання правової допомоги від 01.01.2021 № 01/01/21-4, у якому зазначені таки види правових послуг: «складання документів процесуального характеру (позовна заява)» (витрачено 2 години вартістю 500 грн кожна, всього 1 000 грн); «надання консультацій щодо стягнення індексації грошового забезпечення» (2 години, але вартість послуги зазначена у 500 грн як за одну годину); «супровід подання позовної заяви та введення справи до відкриття провадження транспортні послуги» (витрачена 1 година, вартість послуги 500 грн). В наданому акті відсутнє посилання на предмет спору, конкретизована лише тема наданої адвокатом консультації. Одночасно суд бере до уваги, що предметом спору не є стягнення індексації грошового забезпечення, а визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- копію договору про надання правової допомоги від 01.01.2021 № 01/01/21-4, згідно з пунктом 1.1 якого «Адвокат приймає на себе доручення Клієнта (або його представника) про надання клієнту в його інтересах правової допомоги у обумовленому цим видом здійснює: представництво інтересів фізичної особи/юридичної особи у судах під час здійснення цивільного / господарського / адміністративного / кримінального судочинства; в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, установами, організаціями; надає правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань: складає та подає позовні заяви та інші процесуальні документи правового характеру». У зазначеному договорі немає посилань на предмет спору у справі, що розглядається.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн не підтверджені поданими позивачем доказами.

Надані позивачем документи не дозволяють дійти висновки, що правова допомога вартістю 2 000 грн надана саме у зв`язку з розглядом спору між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Надання адвокатом певної правової допомоги позивачу підтверджене перш за все тим, що адвокат підписала позовну заяву. Разом з тим, розмір понесених позивачем витрат на таку допомогу не підтверджений належним чином документально.

Як сказано вище, надані документи не містить даних про предмет спору. У частині наданої консультації з питання «стягнення індексації грошового забезпечення» суд виходить з того, що у цій справі не розглядаються вимоги про стягнення індексації. Крім того, витягом з послужного спику позивача підтверджується проходження служби у різних військових частинах, тому неможливо однозначено зробити висновок, що надана консультація стосується саме спору з військовою частиною НОМЕР_1 .

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статями 2, 9, 19, 77, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 17.06.2016 по 28.02.2018.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя В.В. Птичкіна