Справа № 540/3308/21
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/3308/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова В.Ф.,

секретар Рябчич А.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідача Кришталевич В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) 09.07.2021 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (далі відповідач, Спеціалізована прокуратура) з такими вимогами.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань під час роботи в органах прокуратури України.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік під час роботи в органах прокуратури України.

Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 21.01.2021 року подав рапорт про надання частини невикористанної відпустки та просив виплатити допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, але рапорт не був задоволений. 10.03.2021 року звільнений з органів прокуратури та військової служби, але не отримав зазначених допомог. 30.06.2021 року поновлений на посаді рішенням Херсонського ОАС. Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 82 ЗУ "Про прокуратуру", ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 116, 117 КЗпП України вважає дії відповідача протиправними та просить повністю задовольнити позовні вимоги.

Відповідач повністю заперечує проти позовних вимог та зазначає, що основною умовою, за якої виплачується допомога для оздоровлення, є факт надання прокурору щорічної оплачуваної відпустки. Оскільки відпустка не надавалась то у позивача відсутнє право вимагати виплату такої допомоги. Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зазначили, що відповідно до ч. 3 ст. 83 Закону України «Про прокуратуру» така допомога може надаватися прокурору у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Тобто указана виплата не є обов`язковою і відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася через те, що кошторисом на 2021 рік вказана виплата передбачена не була. Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань це право, а не обов`язок відповідача.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки компенсацію за невикористану відпустку він отримав 18.03.2021 року і з цього дня йому стало відомо про невиплату коштів про які він заявляє у цьому позові. Просять залишити позов без розгляду.

Судом установлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 з 19.06.2015 по 10.03.2021 року проходив військову службу та працював в органах прокуратури - Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

20.01.2021 Позивач звернувся з рапортом до Спеціалізованої прокуратури про надання частини основної невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік терміном 15 днів з 06.02.2021 по 20.02.2021. Одночасно просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Відпустка позивачу надана не була, допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань невиплачена.

Наказом № 154к від 10.03.2021 р. позивача звільнено з адміністративної посади заступника військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України. В наказі зазначено, що щорічну основну відпустку не використовував, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік не отримував.

При звільненні ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки.

30.06.2021 року рішенням Херсонського ОАС визнано протиправним та скасовано Наказ № 154к від 10.03.2021 р., ОСОБА_1 поновлено на посаді з 15.03.2021 року. Стягнуто середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

09.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Заслухавши сторони, оцінивши надані ними докази та враховуючи приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Приписами частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) обумовлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України "Про оплату праці").

Так, питання виплати заробітної плати працівникам прокуратури врегульовано постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09 березня 2006 року № 268, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова КМ України № 268), згідно з підпунктом 3 пункту 2 якої керівникам зазначених державних органів надано право на виплату в межах затверджених обсягів фонду оплати праці матеріальної допомоги на оздоровлення під час надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Виходячи з вищенаведених приписів законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки поставлені у позові вимоги стосуються грошових виплат, що передбачені законом та виплачуються у грошовій формі, відносяться до однієї із форм грошової винагороди, оплати праці, компенсаційних виплат у формі винагород за підсумками роботи за рік на які не поширюються строки звернення передбачені ст. 122 КАС України в силу дії спеціального закону ст. 233 ч. 2 КЗпП України.

З наведених підстав суд відхиляє клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 82 Закону України "Про прокуратуру" прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Частиною третьою статті 83 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Закон України "Про відпустки" встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

За приписами частини першою статті 12 Закону України "Про відпустки" щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Частиною першою статті 89 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 90 Закону України "Про прокуратуру" фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. За змістом частини першої статті 3 Бюджетного кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі зводяться до питання щодо правомірності відмови Спеціалізованої прокуратури у наданні позивачу допомоги для оздоровлення, а також допомоги для вирішення соціальних-побутових питань.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

При цьому, щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості, однак лише за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

У випадку ж поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника.

Отже, допомога для оздоровлення є державною гарантією, яка обов`язково виплачується за умови надання щорічної відпустки, маючи при цьому часові рамки, а саме бюджетний період, який становить один календарний рік та відповідно починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачем 20.01.2021 року було подано рапорт про надання частини невикористаної відпусти за 2021 рік терміном 15 днів з 06.02.2021 року по 20.02.2021 року з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Цей рапорт погоджено з в.о. військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень представниці відповідача та підтверджено у відповіді Спеціалізованої прокуратури на адвокатський запит щодо розгляду вказаного рапорту, у зв`язку із службовою необхідністю було прийнято рішення про ненадання позивачу відпустки у зазначений період. Відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з тим, що зазначена виплата є необов`язковою та кошторисом на 2021 рік не передбачена.

Суд погоджується з тим, що не прийняття наказу про надання відпустки та виплату відповідних компенсаційних виплат фактично є відмовою прокуратури позивачу у задоволенні рапорту. Діючим законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми відмови у вигляді розпорядчого документу певної форми.

Обґрунтовуючи свою позицію, щодо ненадання позивачу допомоги для оздоровлення, відповідач зазначає, що оскільки не було надано відпустку то відсутні і підстави для виплати допомоги.

Суд не погоджується з таким тлумаченням законодавства Спеціалізованою прокуратурою виходячи з того, що право отримання допомоги для оздоровлення не є і не може бути залежним від періоду надання відпустки.

Змістовно положення частини першої статті 82 Закону України "Про прокуратуру" передбачають право на отримання допомоги для оздоровлення, її розмір та період виплати, а саме при наданні відпустки. Тобто визначальним є право на допомогу, а її розмір та строки виплати є похідними від цього права та є механізмом його реалізації. Відмова у наданні відпустки не є і не може бути підставою позбавлення права у допомозі на оздоровлення, а в разі вчинення таких дій є порушенням прав громадянина та нівелює саму суть цієї допомоги.

Позивач, подаючи рапорт дотримався усіх приписів вищезазначеної статті, оскільки просив надати частину невикористаної відпустки терміном 15 днів та виплатити допомогу для оздоровлення.

Суд зазначає, що відмова у наданні чергової відпустки в певний період може бути пов`язана у виключних випадках із службовою необхідністю, хоча про яку саме службову необхідність відповідачем жодним чином не зазначено та позивачу не роз`яснено, але відповідачем не повідомлено позивача про перенесення відпустки на інший період, що на думку суд він зобов`язаний був зробити з метою недопущення порушення його права на таку відпустку та на отримання відповідних компенсацій пов`язаних з нею.

Суд вважає, що відмова, а точніше перенесення відпуски на інший період не є підставою для позбавлення права на допомогу для оздоровлення і не може бути правовим обґрунтуванням її ненархування та невиплати.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року по справі №500/1022/19 зауважує, що матеріальна допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до фонду оплати праці, а не до конкретного періоду відпустки. (п.45)

Дане право декларовано державою та держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в законі. (п.51)

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16.

За таких обставин та правового врегулювання слід констатувати, що позивач мав право на отримання допомоги для оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати, а відтак висновок відповідача про відсутність підстав для надання позивачу такої допомоги є помилковим.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 заявив з-поміж іншого вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити допомогу для оздоровлення, що на думку суду не є ефективним способом захисту порушеного права.

За змістом частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що відповідачем протиправно відмовлено виплатити допомогу для оздоровлення, зважаючи на зміст заявлених позовних вимог, суд уважає можливим та необхідним для належного захисту порушених прав позивача вийти за межі заявлених позовних вимог у порядку частини другої статті 9 КАС України та стягнути з Спеціалізованої прокуратури на користь ОСОБА_1 допомогу для оздоровлення за 2021 рік у сумі середньомісячного грошового забезпечення 28055,02 грн., відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури від 27.07.2021 року № 21/174.

Що стосується відмови у наданні позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню виходячи з такого.

Частиною третьою статті 83 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Також згідно з підпунктом 3 пункту 2 Постанови КМ України № 268 керівникам зазначених у цій постанові державних органів надано право на виплату в межах затверджених обсягів фонду оплати праці матеріальної допомоги на оздоровлення під час надання щорічної відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Наведене свідчить, що рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника, ухвалюється керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету.

При цьому, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і виплачується за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці.

Як встановлено судом, свою відмову у наданні позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань Спеціалізована прокуратура обґрунтувала тим, що така виплата не є обов`язковою виплатою, здійснюється у межах відповідних бюджетних асигнувань, що мають кількісні, часові та цільові обмеження. З огляду на викладене, з урахуванням інформації відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області відсутня можливість виплатити позивачу вищезазначену допомогу за 2018 рік.

Суд вважає, що позивач подаючи рапорт про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових повинен був зазначити про їх наявність та необхідність надання, що відсутнє в його рапорті.

Крім того суд погоджується з тим, що за змістом ч. 3 ст. 83 Закону України "Про прокуратуру" така допомога може надаватись, тобто не є обов`язковою виплатою на відміну від допомоги для оздоровлення, а є правом керівника.

За таких обставин та правового врегулювання суд погоджується з позицією відповідача, що відсутність кошторисних призначень стало підставою для відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки звернення з таким позовними вимогами є передчасним.

За змістом статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу цих правових норм слідує, що власник або уповноважений ним орган обтяжений самостійно нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у тому випадку, якщо відсутній спір про розмір сум, який належить до виплати.

Якщо ж власник або уповноважений ним орган не визнає суми, які належать до сплати або їх розмір, то він не зобов`язаний нараховувати і виплачувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Як видно з матеріалів цієї справи, відповідач якраз оспорює взагалі наявність у позивача права на отримання допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Це виключає можливість визнання за відповідачем існуючого в минулому обов`язку нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а відтак відповідач в цій частині позовних вимог не допускав бездіяльності, яка б мала характер протиправної.

Крім того, повного розрахунку, що визначений у цій справі до сплати та стосується допомоги на оздоровлення не відбулось це по-перше.

По друге, позивача поновлено на посаді рішенням суду та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тобто, вказаним рішенням суду такий юридичний факт як звільнення анульований, а відповідно не може бути затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач поновлений на службі і не є звільненим на час розгляду цієї справи.

Рішення суду про поновлення позивача на посаді звернуто до негайного виконання, але ще не вступило в законну силу.

Таким чином, незалежного від того, що суд у цій справі відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач в залежності від результатів перегляду в апеляційному порядку рішення суду про поновлення його на роботі не обмежений у праві звернення до суду з аналогічними вимогами після вступу в законну силу цього рішення та його виконання в частині стягнення допомоги на оздоровлення.

Керуючись ст. 242-248 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (ІКЮО (ЄДРПОУ) 38296363, 65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , проживаючого фактично АДРЕСА_2 ) допомогу для оздоровлення в сумі 28 055,02 грн (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень, 02 коп.) з обов`язковим утриманням податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 02 вересня 2021 р.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000