Справа № 380/3833/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/3833/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, за участю третьої особи. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - первинної профспілкової організації працівників у Львівській митниці професійної спілки працівників митних органів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, із вимогами:

-визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 року №74-о «Про звільнення ОСОБА_1 », із змінами, що внесені наказом Львівської митниці ДФС від 27.04.2020 року №251-о;

-поновити ОСОБА_1 на роботі в Галицькій митниці Держмитслужби на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» (або іншій рівнозначній посаді) з 28.04.2020 року;

-стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2020 року по день ухвалення судом рішення та судові витрати.

Ухвалою судді від 25.05.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді позивач усунув недоліки позовної заяви, внаслідок чого ухвалою судді від 24.06.2020 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

08.09.2020 року від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій він просив:

-визнати протиправним та скасувати Наказ №03 від 07.02.2020 року Львівської митниці ДФС «Про скасування Наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року №666 «Про попередження про наступне вивільнення»;

-визнати протиправним та скасувати Наказ №74-о від 13.04.2020 року Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити ОСОБА_1 на роботі в Галицькій митниці Держмитслужби на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» (або іншій рівнозначній посаді) з 28 квітня 2020 року;

-стягнути з Львівської митниці ДФС в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 року по день ухвалення судового рішення та судові витрати.

14.01.2021 року від представника позивача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду в частині заявленої позовної вимоги про визнання протиправним та скасувати Наказ №03 від 07.02.2020 року Львівської митниці ДФС «Про скасування Наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року №666 «Про попередження про наступне вивільнення».

04.03.2021 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно з якою він просить викласти прохальну частину позову в наступній редакції:

-визнати протиправним та скасувати Наказ №74-о від 13.04.2020 року Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » із змінами згідно наказу Львівської митниці ДФС №251-0 від 27.04.2021 року;

-поновити ОСОБА_1 на роботі у Львівській митниці ДФС на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» з 28 квітня 2020 року;

- стягнути з Львівської митниці ДФС в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2020 року по день ухвалення судового рішення та судові витрати.

Ухвалою суду від 21.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Учасниками справи при її розгляді було подано до суду заяви по суті справи - письмові відзиви, відповіді на відзиви, заперечення.

Відповідно до позиції позивача, яка ним висловлена, зокрема, в позові, інших письмових заявах, що були подані до суду, він вважає, що відповідачем було порушено його право на працю та безпідставно звільнено з державної служби з грубим порушенням установленої законом процедури.

Позивач зазначає, що він тривалий час перебував на державній службі та працював у органах митної служби на різних посадах, а станом на кінець 2019 року обіймав посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС. У той же час, унаслідок реформування митних органів, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» від 02.10.2019 року №858 було утворено Галицьку митницю Держмитслужби та прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. У зв`язку з чим, 10.03.2020 року позивача було письмово попереджено про наступне вивільнення з 13.04.2020 року й у подальшому прийнято наказ від 13.04.2020 року №74-о про звільнення зі займаної посади (відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України), до якого внесено зміни в частині дати звільнення (у зв`язку з перебуванням на лікарняному) наказом від 27.04.2020 року №251-о. Відтак, позивача звільнено зі займаної посади з 27.04.2020 року.

Однак, із такими діями та рішеннями роботодавця позивач не погоджується й вважає їх протиправними.

А саме, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем не було виконано вимог закону щодо пропонування йому вакантних посад для переведення в час дії попередження про наступне вивільнення. Таким чином, усупереч приписів Кодексу законів про працю України, його було звільнено без перевірки можливості переведення на іншу посаду. При цьому, за доводами позивача, на час звільнення у Галицькій митниці Держмитслужби України існувала значна кількість вакантних посад. Також позивач наголошує на тому, що при його звільненні з посади державної служби, відповідачем не було отримано згоди первинної профспілкової організації, що є приводом для висновку про безумовну незаконність звільнення.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем було порушено засади правової визначеності та здійснено втручання в правомірні очікування позивача, позаяк, необґрунтовано скасовано попередньо прийнятий наказ Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року №666 «Про попередження про наступне вивільнення», замість вжиття заходів на його виконання, а тому, відповідні попередження повинні би надаватися працівникам значно раніше.

У цьому контексті позивач зазначає, що відповідач повинен був у ході вивільнення працівників застосовувати законодавство, яке було чинне саме на момент початку процедури реорганізації Львівської митниці ДФС, яке не містило особливостей процедури такого звільнення. В зв`язку з чим, роботодавцеві слід було в обов`язковому порядку дотриматися норм трудового законодавства в частині пропонування працівникові вакантних посад для переведення, узгодження таких дій із профспілковими організаціями, однак, цього зроблено не було.

Позивач також вважає, що його попередження про наступне вивільнення в зв`язку з реорганізацією мало місце в час (10.03.2020 року), коли сплив строк для реорганізації, який був визначений наказом ДФС України від 25.11.2019 року №30-рг і такий строк ще не було продовжено, тобто, будь-які дії у межах реорганізації в цей час уже були протиправними.

ОСОБА_1 крім цього стверджує про те, що при реорганізації Львівської митниці ДФС мала місце ситуація, при якій окремі працівники були переведені на вакантні посади до нового органу (Галицької митниці ДФС), а інші ні. Це, за доводами позивача, свідчить про дискримінаційний підхід, із огляду на відсутність якої-небудь мотивації таким рішенням. Позивач акцентує на тому, що відповідач самовільно та свавільно позначив окремих працівників терміном «одіозні» й, дискримінуючи їх по відношенню до інших, звільнив і не розглянув можливості переведення до нового органу митної служби.

Усе зазначене, за доводами ОСОБА_1 , у сукупності свідчить про грубе порушення відповідачем вимог чинного законодавства та незаконне звільнення ряду працівників із Львівської митниці ДФС (у тому числі й позивача).

У зв`язку з чим, позивач вважає, що він був незаконно звільнений із посади державної служби, відтак, свої вимоги вважає повністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до позиції відповідача - Галицької митниці Держмитслужби, - яка ним висловлена у відзиві, інших письмових заявах, що були подані до суду, він вважає вимоги позивача безпідставними.

А саме, відповідач зазначає, що в зв`язку з реформуванням митних органів було створено Галицьку митницю Держмитслужби, до якою в порядку реорганізації приєднано Львівську митницю ДФС. Відтак, настали підстави, з якими Закон України «Про державну службу» пов`язує можливість звільнення працівників - державних службовців.

У зв`язку з чим, наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 року №07 «Про попередження про наступне вивільнення» було визначено коло працівників, які підлягають попередженню про наступне вивільнення (серед яких був також ОСОБА_1 ) та зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення таких працівників на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. У подальшому, 10.03.2020 року позивач був письмово попереджений про наступне вивільнення (з 13.04.2020 року) зі займаної посади. А з 13.04.2020 року було видано наказ №74-о про звільнення позивача, до якого наказом від 27.04.2020 року №251-о внесено зміни та визначено датою звільнення 27.04.2020 року.

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач підкреслює, що спірні правовідносини регулюються спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про державну службу». У той же час, загальні норми законодавства про працю поширюється на державних службовців лише в частині відносин, не врегульованих спеціальним законом. Відповідач у цьому контексті зазначає, що позивачем помилково застосовуються норми загального трудового законодавства, натомість ігноруються належні положення спеціального законодавства, відтак, його (позивача) аргументи та висновки є необґрунтованими.

Так, ст. 83 Закону України «Про державну службу» визначає підстави для припинення державної служби, серед яких є можливість її припинення за ініціативою суб`єкта призначення. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», державна служба може бути припинена у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу.

А тому, враховуючи те, що даному випадку відбувалася реорганізація державного органу (яка є окремою, самостійною та достатньою підставою для прийняття рішення про припинення державної служби) звільнення ОСОБА_1 , котрий обіймав посаду державної служби в органі, який реорганізувався, базувалося на приписах закону.

При цьому, на час прийняття рішення про наступне вивільнення позивача, його попередження про це та фактичного звільнення, актуальні норми закону в сфері державної служби не передбачали обов`язку роботодавця щодо працевлаштування працівників, які підлягали звільненню. А саме, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачає право (а не обов`язок) щодо пропозиції державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі.

А також, голослівними та помилковими відповідач вважає інші аргументи позивача, які, на переконання відповідача, не кореспондують ані конкретним спірним обставинам, ані нормам закону.

Таким чином, відповідач вважає, що звільнення ОСОБА_1 зі займаної посади відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому, підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Іншим відповідачем - Львівською митницею ДФС - надано відзив ідентичний за змістом і доводами відзиву Галицької митниці Держмитслужби. Відтак, Львівська митниця ДФС також вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним і до задоволення не підлягає.

У підготовчому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача - Галицької митниці Держмитслужби - у підготовчому засіданні позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а тому, просив у задоволенні позову відмовити. Львівська митниця ДФС участі в підготовчих/судових засіданнях не взяла.

Представник позивача та представники відповідачів подали до суду клопотання, в яких просили здійснювати розгляд справи без їхньої участі.

В судове засідання, що відбулось 30.08.2021 року сторони не з`явились, внаслідок чого суд, ухвалою без виходу до нарадчої кімнати, вирішив перейти до письмового провадження для подальшого розгляду та винесення рішення.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця та працював на різних посадах державної служби у митних органах. Зокрема, позивач із 11.11.2014 року був призначений (переведений) на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС, де продовжував службу до часу спірного звільнення.

Установлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» було вирішено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу (п. 1 постанови). Пунктом 2 постанови №1200 установлено, зокрема, що Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства. Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» було вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби (п. 1 постанови), в тому числі утворено Галицьку митницю Держмитслужби (згідно з додатком 1 до постанови). Окрім того, п. 2 постанови №858 вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2. А зокрема, шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби реорганізовувалися Івано-Франківська митниця ДФС, Львівська митниця ДФС, Тернопільська митниця ДФС.

На виконання п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №858 видано наказ ДФС України від 25.11.2019 року №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», відповідно до п. 1 якого постановлено розпочати реорганізацію митниць ДФС, п. 4 визначено строк реорганізації тривалістю в три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Наказом ДФС України від 24.03.2020 року №14-рг було внесено зміни до п. 4 наказу від 25.11.2019 року №30-рг і замінено слова «три місяці» на «шість місяців».

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.11.2019 року проведена державна реєстрація як юридичної особи Галицької митниці Держмитслужби.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 28.11.2019 року внесено інформацію щодо перебування Львівської митниці ДФС щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.

Також судом установлено, що наказом Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року №666 «Про попередження про наступне вивільнення» було наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Однак, наказом Львівської митниці ДФС від 07.02.2020 року №03 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення» наказ №666 був скасований як нереалізований.

Судом установлено, що наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 року №07 «Про попередження про наступне вивільнення» було наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України згідно списку, що додається. У п. 51 додатку до наказу №07 зазначено позивача серед службовців, які підлягали попередженню про наступне вивільнення.

Встановлено, що на виконання наказу від 10.03.2020 року №07 ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення.

Так, у матеріалах справи наявне письмове попередження від 10.03.2020 року про наступне вивільнення, надане позивачеві, в якому вказано про те, що в зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200, від 02.10.2019 року №858, з урахуванням особливостей визначених ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ч. 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 попереджається про наступне звільнення зі займаної посади 13.04.2020 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Одночасно позивача проінформовано про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи.

Таке попередження про наступне вивільнення позивач отримав особисто 10.03.2020 року, що засвідчене його особистим підписом, факт чого не заперечуються також і учасниками даної справи при її розгляді.

Судом встановлено, що в подальшому наказом Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.04.2020 року №74-о позивача було звільнено 15.04.2020 року з посади державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС. Наказом Львівської митниці ДФС від 27.04.2020 року №251-о внесено зміни (в частині дати звільнення) до наказу від 13.04.2020 року №74-о та визначено 27.04.2020 року датою звільнення ОСОБА_1 (у зв`язку зі здачею листка непрацездатності датою визначено перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності позивача).

Таким чином, вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його до суду за цим позовом.

У зв`язку з чим, установивши необхідні дійсні обставини справи, суд, вирішуючи даний спір, керуючись принципом змагальності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ураховуючи визначений законом обов`язок з доказування в такій категорії справи, постановляючи рішення виходить із наступного.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, а також захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 569 Митного кодексу України, працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у ст. 544 Митного кодексу України, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у ст. 544 Митного кодексу України, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги.

Правове становище посадових осіб митних органів визначається Митним кодексом України, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

При цьому, зважаючи на те, що питання припинення служби в митних органах не врегулюване Митним кодексом України, слід керуватися законодавством про державну службу та іншими релевантними актами законодавства України.

Так, принципи, правові та організаційні засади державної служби визначає Закон України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну службу» (нормативні акти наводяться в редакції, застосовній на час спірних правовідносин), правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно з ч. 2 цієї ж статті, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, суд резюмує, що до спірних правовідносин (стосовно припинення державної служби позивача в митних органах) першочергово застосовуються норми спеціального закону - Закону України «Про державну службу». В той же час, застосування загальних норм трудового законодавства допустиме лише в разі неврегулювання відповідних питань спеціальним законодавством або ж прямої вказівки про це в спеціальному нормативному акті.

Указане відповідає й рішенню Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/202 у справі №1-1/2002, в якому викладено висновок про те, що на правовідносини державної служби можуть поширюватися положення інших законів у частині, яка не врегульована спеціальними законами. Також і у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №803/31/16.

У зв`язку з чим, суд відзначає, що підстави для припинення державної служби окреслює ст. 83 Закону України «Про державну службу».

Зокрема, як визначено в п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба може припинятися за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст. 87, 87-1 Закону України «Про державну службу»).

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Отже, державна служба відповідно до даних приписів спеціального закону може припинятися за настання будь-якої з таких обставин: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, 2) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, 3) реорганізації державного органу.

При цьому, слід ствердити, що конструкція п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вказує на те, що реорганізація державного органу (як і будь-яка з інших підстав, що визначена в цьому пункті) є достатньою самостійною підставою для прийняття суб`єктом призначення рішення щодо припинення державної служби по відношенню до відповідних державних службовців (які проходять службу в реорганізовуваних органах - юридичних особах).

У нашому випадку, як це засвідчується зібраними матеріалами справи, дійсно мала місце реорганізація Львівської митниці ДФС, що очевидним чином випливає зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», наказу ДФС України від 25.11.2019 року №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», якими передбачено припинення Львівської митниці ДФС шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Згідно з п. 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Відповідно до п. 8 Порядку №1074, внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам. Перейменування органу виконавчої влади не призводить до його реорганізації.

У цьому випадку до новоствореної юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби були приєднані інші юридичні особи - Івано-Франківська митниця ДФС, Львівська митниця ДФС і Тернопільська митниця ДФС, які в результаті таких дій припинялися. Таким чином слід дійти висновку, що відбулася саме їхня реорганізація.

У зв`язку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що в нашій ситуації дійсно настала обставина для можливості припинення державної служби за ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення) - реорганізація державного органу - як це й передбачено п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

У цьому контексті суд також наголошує на тому, що такі обставини як-то - відсутність фактичного зменшення штату (кількості посад) державних службовців у новоствореному митному органів у порівнянні з чисельністю тих органів, які приєднувалися до нього, або наявність у новоствореному митному органі тієї ж посади державної служби, яку обіймав позивач у припиненому органі, не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки в даному випадку достатньою підставою для припинення державної служби й підставою для вивільнення зі займаної посади є реорганізація відповідної юридичної особи, яка є фактичною та слідує за відповідним рішенням про реорганізацію (шляхом злиття, приєднання, поділу чи перетворення).

Таким чином, слід ствердити, що внаслідок реорганізації Львівської митниці ДФС у спосіб приєднання до іншої особи (що було ухвалено відповідним компетентним органом) відповідач (Львівська митниця ДФС) вправі був ініціювати припинення державної служби з підпорядкованими службовцями, в тому числі й із ОСОБА_1 .

У той же час, суд зауважує, що саме по собі наявність підстав для звільнення працівника не може повністю виправдовувати наступне звільнення, позаяк, його правомірність перебуває також у прямій залежності з подальшим дотриманням установленої процедури вивільнення (у даному випадку державного службовця), що підлягає перевірці в судовому порядку (зважаючи також на доводи позивача щодо порушення відповідної процедури).

Й першочергово слід визначити, якими нормами релевантного законодавства й їх належною редакцією повинна регламентуватися відповідна процедура припинення державної служби, особливо, враховуючи зміну норм, які регулюють спірні правовідносини в частині процедури звільнення державного службовця.

Відтак, суд звертає увагу на те, що попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 було складене та підписане 10.03.2020 року й у той же день надане позивачеві, а звільнення позивача відбулося за наказом від 13.04.2020 року №74-о (зі змінами за наказом від 27.04.2020 року №251-о) з 27.04.2020 року.

На той час Закон України «Про державну службу» діяв зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 року №440-IX, які набрали чинності 13.02.2020 року.

І якщо попередня редакція Закону України «Про державну службу» (до 13.02.2020 року) не регламентувала питання щодо надання пропозицій обійняття вакантних посад, що передбачало необхідність застосування загальних норм трудового законодавства до неурегульованих правовідносин (у тому числі відповідних норм Кодексу законів про працю України), то після 13.02.2020 року Законом України «Про державну службу» було чітко врегульовано дані питанні спеціальним чином.

Так, чинна з 13.02.2020 року редакція Закону України «Про державну службу» не передбачала обов`язку роботодавця щодо надання вивільнюваному державному службовцеві пропозицій вакантних посад (а відносила це питання виключно до права роботодавця). А також, закон не обумовлював можливість звільнення державного службовця лише в разі неможливості його переведення на іншу посаду.

А саме, відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Таким чином, застосовна на час звільнення позивача редакція ст. 87 Закону України «Про державну службу» встановлювала, що процедура звільнення державного службовця та припинення державної служби з підстав реорганізації державного органу не вимагає обов`язкового пропонування вакантних посад державної служби, позаяк це віднесено до диспозитивного розсуду роботодавця. У цьому контексті слід також узяти до уваги позицію Верховного Суду, який у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.07.2021 року у справі №640/11024/20 вказав, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Крім цього, як випливає зі змісту застосовної до спірних правовідносин редакції ст. 87 Закону України «Про державну службу», при звільненні державного службовця та припиненні державної служби з підстав реорганізації державного органу на той час не вимагалося й обов`язкового погодження таких дій із виборним органом первинної профспілкової організації.

Більш того, ч. 6 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України також було передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, провадиться: за їх персональним попередженням не пізніше ніж за 30 календарних днів до дня вивільнення; у разі вивільнення працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 не застосовуються положення кодексу щодо пропозиції роботи вивільнюваному працівникові та щодо можливості звільнення виключно в разі неможливості переведення на іншу роботу; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Тобто, при вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, унаслідок змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників норми кодексу щодо переважного права на залишення на роботі (ч. 2 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України) не застосовуються.

При цьому, даючи правової оцінки діям і рішенням відповідача, суд не знаходить жодних розумних обґрунтувань необхідності застосування при спірному звільненні норм законодавства України, які на той час (при попередженні про майбутнє вивільнення та при звільненні ОСОБА_1 ) вже втратили чинність, однак були чинними на час початку процедури реорганізації органу, в якому проходив службу позивач (тобто їх ультраактивне застосування, про що стверджує позивач). Суд наголошує, що до відповідних правовідносин слід застосовувати саме актуальні та чинні на час їх існування норми права, які є нормами негайної дії, що й було правомірно вчинено відповідачем при звільненні ОСОБА_1 у 2020 році.

Тут же суд бере до уваги аргументи позивача про начебто безпідставне здійснення відповідачем процедур щодо припинення з ним державної служби на виконання наказу Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 року №07 «Про попередження про наступне вивільнення», замість наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року №666 «Про попередження про наступне вивільнення», однак, оцінює їх критично.

Суд відзначає, що питання практичної організації проведення реорганізації юридичної особи, в тому числі й у частині вивільнення її працівників, відноситься до сфери розсуду адміністрації такої особи. Відтак, за відсутності законодавчого регламентування даних аспектів, доцільність проведення тих чи інших заходів у межах реорганізації не повинна бути предметом оцінки суду чи інших суб`єктів. Більш того, суд вважає, що дотримання засади правової визначеності, на яку покликається позивач, у даних правовідносинах забезпечується в спосіб дотримання процедури та строків вивільнення, а не регулювання адміністративно-розпорядчої діяльності роботодавця. А також сумнівним є втручання в даному випадку в правомірні очікування працівника, оскільки, розумними правомірними очікуваннями з його сторони є продовження трудових відносин (відносин державної служби), а не їх щонайшвидше припинення (тобто більш пізнє вивільнення з посади очевидним чином більше відповідає інтересам працівника).

Отже, в цій частині суд не знаходить порушень зі сторони Львівської митниці ДФС при проведенні процедур припинення державної служби по відношенню до ОСОБА_1 .

Також недоречним суд вважає покликання ОСОБА_1 на те, що попередження про наступне вивільнення було надане йому в час, коли тримісячний строк для проведення реорганізації Львівської митниці ДФС закінчився й ще не був продовжений.

У цьому контексті суд відзначає, що дійсно наказом ДФС України від 25.11.2019 року №30-рг було визначено строк реорганізації тривалістю в три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (що відбулося 28.11.2019 року), а продовження такого строку було формалізовано лише наказом ДФС України від 24.03.2020 року №14-рг.

Однак, потрібно взяти до уваги, що чинне законодавство України не містить такої підстави для припинення процесу реорганізації юридичної особи як сплив строку її проведення, який є нічим іншим як формою організаційно-розпорядчого планування відповідного процесу. Крім того, реорганізація Львівської митниці ДФС розпочалася за постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 року №858, яка не може змінюватися, коригуватися чи припинятися наказом ДФС України.

Також критично оцінює суд і доводи ОСОБА_1 у тій частині, що його (позивача) було за дискримінаційним підходом (без належної оцінки й порівняння з іншими працівниками) необґрунтовано включено до кола осіб, які повинні підлягати майбутньому вивільненню, безпідставно не переведено до нового митного органу та в подальшому звільнено.

Перш за все суд зауважує, що позивач узагалі не навів жодних вагомих і узгоджених доводів щодо того, що в даному випадку (при вирішенні питання щодо звільнення чи можливого працевлаштування у новому органі) мала місце саме його дискримінація по відношенню до інших працівників (за якими ознаками тощо) й що власне це стало причиною звільнення ОСОБА_1 і не працевлаштування його в новій структурі.

Суд по друге відзначає, що питання вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією відноситься до розсуду відповідного органу, який реорганізовується. Й у нашому випадку повідомлення ОСОБА_1 про вивільнення та подальше звільнення базувалося на належній підставі (факт реорганізації державного органу) та було здійснене за відповідною процедурою, про що зроблено судом висновок вище.

По третє, за актуальних правовідносин мала місце реорганізація юридичної особи, в якій працював позивач, з її подальшим припиненням (тобто, втратою правосуб`єктності як окремої особи). Таким чином, питання залишення на посаді державної служби за даних обставин обумовлювалося виключно можливим переведенням позивача до новоствореного органу (до якого приєднувалася Львівська митниця ДФС). Слід узяти до уваги, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Таким чином, залишення ОСОБА_1 на державній службі в спосіб переведення до іншого органу не залежало повністю від волі Львівської митниці ДФС, де проходив службу позивач, а пов`язане також із рішенням новоствореної Галицької митниці Держмитслужби.

Відомостей же щодо прийняття Галицькою митницею Держмитслужби ОСОБА_1 у порядку переведення, надання йому пропозицій іншої роботи новоствореним органом або ж які-небудь свідчення ініціювання позивачем такого питання перед даним органом (що би свідчило про його бажання проходити державну службу в Галицькій митниці Держмитслужби) учасниками справи не надано. Більш того, відповідно до листа Галицької митниці Держмитслужби від 24.03.2021 року №77/7.4-12/36, позивач не звертався до такого органу щодо працевлаштування.

Таким чином, суд не знаходить причин для висновку про безпідставне прийняття рішення щодо майбутнього вивільнення ОСОБА_1 зі займаної посади державної служби у зв`язку з реорганізацією відповідного органу, що мало місце за наявності нормативних і фактичних підстав. У тому числі суд не вбачає приводів для висновку про дискримінаційний підхід (щодо позивача) при ухваленні такого рішення та при формуванні кадрового складу нового митного органу (Галицької митниці Держмитслужби). А також, здійснивши аналіз та оцінку процедури звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС, суд не знаходить приводів для висновку про її протиправність. Таким чином, доводи позивача в ході судового процесу не знайшли свого підтвердження.

Інших вагомих і узгоджених аргументів, підтверджених належними та допустимими доказами, які би вказували на протиправність оспорюваних рішень відповідача, ОСОБА_1 не наведено.

Відтак, урахувавши всі встановлені обставини справи та застосовні до них положення нормативно-правових актів, суд приходить до обґрунтованого висновку, що Львівською митницею ДФС було дотримано вимог тих законодавчих приписів, які підлягали застосуванню та були чинні на час спірних правовідносин, при звільненні позивача з державної служби. У зв`язку з чим, оскаржуваний наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.04.2020 року №74-о не підлягає визнанню протиправним і скасуванню. А відповідно, не підлягають задоволенню й похідні вимоги, які випливають із вищенаведеної - про поновлення на посаді та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не засвідчують належної обґрунтованості вимог, з якими звернувся до суду позивач. Натомість, відповідачами спростовано заявлені позивачем вимоги і доведено правомірність своїх дій і рішень.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, за участю третьої особи. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - первинної профспілкової організації працівників у Львівській митниці професійної спілки працівників митних органів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.