Справа № 640/12272/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, співвідповідач - Державна податкова служба України в особі відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 року № Ф-53570-17 Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на суму 12582,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено про те, що позивач є застрахованою особою та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем, як особою, що має право провадити адвокатську діяльність. Вказано, що позивач фізичною особою-підприємцем не зареєстрована, господарську (підприємницьку) та/або іншу діяльність не здійснює. Зазначено, що наявність свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю надає право позивачу здійснювати адвокатську діяльність, але не зобов`язує й тим більше не підтверджує здійснення такої діяльності. При цьому, дії податкового органу порушують вимоги чинного законодавства України, оскільки прийняття даної податкової вимоги спричиняє для позивача подвійну сплату податку (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-53570-17 Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на суму 12582,90 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.09.2021.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Позивач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 5390, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видане на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 19.04.2013 №5.

Згідно довідки вих. №б/н від 03.07.2019, виданої ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_2 за основним місцем роботи, займає посаду юрисконсульта з 03.05.2017 по теперішній час, з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Згідно з довідкою вих. № 03-07 від 03.07.2019, ОСОБА_1 справді працювала у ФОП ОСОБА_3 з 16.01.2014 по 28.04.2017 за основним місцем роботи на посаді юрисконсульта. Загальна сума нарахованого та сплаченого ЄСВ за період січень 2017 року по квітень 2017 року становить три тисячі вісімсот сімдесят дві гривні 70 копійок.

У довідці вих. № 2 від 02.07.2019, зазначено, що ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 за основним місцем роботи та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з травень 2017 року по грудень 2017 року, включно становить п`ять тисяч шістсот п`ятдесят одна гривня 80 копійок.

Відповідно до довідки вих. №4 від 03.07.2019, ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 за основним місцем роботи по теперішній час та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з період січень 2018 року по грудень 2018 року, включно становить десять тисяч сімсот сорок гривень 00 копійок.

Згідно довідки вих. №3 від 03.07.2019, ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 року за основним місцем роботи по теперішній час та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з період січень 2019 року по червень 2019 року, включно становить п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 15 копійок.

Так, Головним управління ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-53570-17, якою, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, позивача зобов`язано сплатити недоїмку, штраф пеню у розмірі 12582,90 гривень.

ОСОБА_1 24.05.2019 року подано скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 року № Ф-53570-17 на загальну суму 12582, 90 грн. до ДФС України.

Однак, рішенням Державної фіскальної служби України від 24.06.2019 № 28736/6/99-99-11-05-02-25, вирішено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 року № Ф-53570-17 ГУ ДФС у м. Києві залишити без змін, скаргу фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвоката) ОСОБА_1 від 24.05.2019 року б/н - без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з прийнятою вимогою та вважаючи її неправомірною, звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), якою відповідач, фактично повторно визначив позивачу зобов`язання й нарахував недоїмку із сплати єдиного внеску за період, за який роботодавцем за позивача сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що вказує на є подвійне оподаткування одного й того самого доходу позивача.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, адже, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, позивач є платником єдиного внеску у силу норм пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. На переконання апелянта фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які також і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі також - Закон № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, у силу норм пунктів 1, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 14.1.195 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, визначено, що «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (пункти 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно приписів пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно змісту пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Тож, з наведеного слідує, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, однак, колегія суддів акцентує увагу на тому, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є саме забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб, шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Тож, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

На противагу наведеному, якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач з 03.05.2017 року перебуває у трудових відносинах за формою працевлаштування основне з ФОП ОСОБА_2 та працює на посаді юрисконсульта.

Враховуючи, той факт, що позивач як самозайнята особа (адвокат) поза межами ФОП ОСОБА_2 не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, то визначена в оскаржуваній вимозі сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 12 582,90 грн. фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.

Оскаржувану вимогу було сформовано відповідачем за 16.05.2019 року, що у позивача станом на 30.04.2019 року існує заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені, однак, з оскаржуваної податкової вимоги неможливо встановити підстави за яких вона формована та підстави виникнення заборгованості, за який період нарахована сума боргу не зазначено.

При цьому, позивач з 16.01.2014 року по 28.04.2017 року була працевлаштована до ФОП ОСОБА_3 на основне місце роботи на посаду юрисконсульта, а з 03.05.2017 по теперішній час (дата подання позову до суду) була працевлаштована до ФОП ОСОБА_2 на основне місце роботи на посаду юрисконсульта.

Згідно з довідкою, що міститься в матеріалах справи, вих. №03-07 від 03.07.2019 року, ОСОБА_1 справді працювала у ФОП ОСОБА_3 з 16.01.2014 року по 28.04.2017 року за основним місцем роботи на посаді юрисконсульта. Загальна сума нарахованого та сплаченого ЄСВ за період січень 2017 року по квітень 2017 року становить три тисячі вісімсот сімдесят дві гривні 70 копійок.

У довідці, наявній в матеріалах справи вих. №2 від 02.07.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 року за основним місцем роботи та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з Травень 2017 року по грудень 2017 року, включно становить п`ять тисяч шістсот п`ятдесят одна гривня 80 копійок.

Відповідно до довідки, що міститься в матеріалах справи вих. №4 від 03.07.2019 року, ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 року за основним місцем роботи по теперішній час та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з період січень 2018 року по грудень 2018 року, включно становить десять тисяч сімсот сорок гривень 00 копійок.

Згідно довідки, наявної в матеріалах справи вих. №3 від 03.07.2019 року, ОСОБА_1 справді працює у ФОП ОСОБА_2 з 03.05.2017 року за основним місцем роботи по теперішній час та займає посаду юрисконсульта. Загальна сума нарахованого ЄСВ за період з період січень 2019 року по червень 2019 року, включно становить п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 15 копійок.

Отже, роботодавець позивача щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника у розмірі не менше мінімального від суми нарахованої йому заробітної плати за місяць. З наведеного слідує, що позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді, адже, інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». За даних обставин, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відтак, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що оскільки позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї регулярно нараховував та сплачував роботодавець, у розмірі не менше мінімального, то податковим органом протиправно була винесена позивачу вимога від 16.05.2019 № Ф-53570-17 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 12582,90 грн.

При цьому, доказів отримання позивачем у зазначений період доходів від здійснення індивідуальної адвокатської діяльності відповідачем надано не було.

Крім того, у частині посилань апелянта на неможливість прийняття до уваги наданих позивачем довідок, у яких роботодавці вказують суму нарахованого доходу та розміру утриманого ЄСВ, оскільки такі декларують таку суму, однак не підтверджують сплату ЄСВ та зарахування до бюджету, колегія суддів зазначає, що вказані довідки видані у належній формі та містять інформацію від роботодавця про всі нарахування позивачу, водночас, стверджуючи про таке, апелянт не надав суду жодної інформації про можливу несплату роботодавцями за позивача ЄСВ чи відсутності в базах даних про сплату ЄСВ в картці позивача. Тож, наведені доводи апелянта базуються на припущеннях.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування/зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 01.09.2021.