Справа № 320/2271/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2021 року м. Київ № 320/2271/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» до Приватного виконавця Говорова Павла Володимировича про визнання протиправним та скасування повідомлення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі - позивач) до Приватного виконавця Говорова Павла Володимировича (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 21.02.2020 у виконавчому провадженні № 61359625, винесене приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича прийняти до виконання виконавчий документ, а саме виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 12278 від 20.11.2019, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» та відкрити виконавче провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.02.2020 він звернувся до відповідача з заявою про примусове виконання виконавчого напису № 12278 від 20.11.2019, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь позивача.

У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах виконавчого округу Київської області.

Проте, відповідач за результатами розгляду заяви позивача прийняв повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 21.02.2020 з підстав не підтвердження адреси місця проживання ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного вважає, що відповідач безпідставно не взяв до уваги відомості про відому стягувачу адресу проживання боржника, вказані у заяві про примусове виконання рішення, а в силу вимог чинного законодавства приватний виконавець не уповноважений здійснювати перевірку місця проживання боржника на момент відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим спірне повідомлення суперечить вимогам закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 16.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання. У відповідача витребувано матеріали виконавчого провадження.

26 травня 2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, за результатом вивчення змісту якого судом установлено, що відповідач позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Стверджував, що діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством та керувався відомостями, зазначеними у виконавчому документі.

На виконання вимог ухвали суду від 16.03.2020 від представника відповідача надійшли копії матеріалів з автоматизованої системи виконавчих проваджень № 61359625.

Від представника позивача 26.05.2020 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії веб-сторінки з відповідним посиланням на неї.

26 травня 2020 року суд постановив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» зареєстроване в якості юридичної особи 19.04.2007 (номер запису: 0022974) за адресою: 08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Стельмаха, 9-А, офіс 203, що підтверджується наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією за кодом в станом на час прийняття рішення. Керівником підприємства позивача значиться ОСОБА_2 з 23.09.2015.

Відповідно до наявної в Єдиному реєстрі приватних виконавців України інформації, станом на день прийняття спірного повідомлення відповідач мав статус приватного виконавця виконавчого округу Київської області. Проте, його діяльність зупинена з 12.02.2021 на підставі наказу Міністерства юстиції України № 527/5 від 12.02.2021. Крім того, на підставі наказу Міністерства юстиції України № 528/5 від 12.02.2021 діяльність відповідача припинена з 12.02.2021.

З матеріалів справи слідує, що 20.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено виконавчий напис серії НОВ № 805468, що зареєстрований в реєстрі за № 12278, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 20180724-1/2 від 24.07.2018, якому в свою чергу Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» на підставі договору факторингу № 20121017-Г від 17.10.2012 відступлено право вимоги за кредитним договором з обслуговування кредитної картки, страхуванням життя, майна та/або подовженої гарантії позичальника № 951/2609SFPRP7 від 20.01.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 .

Запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія з управління активами» та стягнути з ОСОБА_1 за період з 16.10.2012 по 04.10.2019 включно загальну суму у розмірі 5152, 84 грн.

У лютому 2020 року позивач як стягувач за вказаним виконавчим документом, звернувся до відповідача з заявою від 20.02.2020 за вих. № 69346 про примусове виконання рішення (дата реєстрації від 21.02.2020), у якій просив відповідача: розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем за № 12278 від 20.11.2019 про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія з управління активами» у розмірі 5152, 84 грн.; звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; накласти арешт на рахунки боржника, що відкриті в АТ «ОТП Банк», АТ БК «Приватбанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк», АТ «Альфа-Банк», АТ «УкргазБанк», АТ «Універсал Банк».

До вказаної заяви позивачем було додано оригінал виконавчого напису від 20.11.2019, зареєстрований за № 12278 та докази, що підтверджують повноваження особи, яка підписала заяву.

За результатами розгляду вказаної заяви приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання від 21.02.2020, у якому відповідач зазначив, що стягувачем у заяві про відкриття виконавчого провадження надано інформацію щодо місця проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , натомість зазначена інформація жодним чином не підтверджена.

Відповідач повідомив, що згідно з виконавчим документом боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що відноситься до підвідомчості виконавчого округу Закарпатської області, а тому виконавчий документ було повернуто на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказане повідомлення отримане позивачем разом із оригіналом виконавчого документа, про свідчить власноручний підпис ОСОБА_2 на копії супровідного листа від 21.02.2020 № 2310.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаного повідомлення, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 19 Закону № 1404-VІІІ, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Частиною другою статті 24 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Частиною першою статті 27 Закон № 1403-VIII передбачено, що фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з частинами першою, третьою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Отже, з вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи виключно за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника, розташованим у його виконавчому округу.

При цьому, у разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем виконання або не за підвідомчістю, такий виконавчий документ підлягає поверненню приватним виконавцем заявнику.

У позовній заяві позивач на обґрунтування заявлених вимог зазначає, що нормами чинного законодавства не встановлено право приватного виконавця здійснювати перевірку місця проживання боржника до відкриття виконавчого провадження, а тому відповідач мав прийняти надані йому документи та відкрити виконавче провадження.

Суд зазначає, що згідно з частинами першою та шостою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 3 Закону України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (далі - Закон № 1382-IV), місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини, а місцем перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Статтею 6 Закону № 1382-IV регламентовано, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Отже, фізична особа може мати декілька місць проживання, а тому факт реєстрації місця проживання за певною адресою (наприклад, відображений у виконавчому документі) не є визначальним при вирішенні питання щодо розташування місця виконання виконавчого документа у певному виконавчому окрузі. Однак, факт місця проживання, перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника має бути підтвердженим належними та допустимими доказами з метою недопущення штучної зміни підвідомчості або місця виконання виконавчого документа. У протилежному випадку, у разі визначення приватним виконавцем підвідомчості лише за інформацією, наведеною стягувачем у заяві про примусове виконання рішення, без надання підтверджуючих документів, фактично нівелюється будь-яке значення поділу території України на виконавчі округи.

З матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» у заяві про примусове виконання рішення зазначено, що боржник, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження цієї інформації представником позивача до матеріалів справи 26.05.2020 додано скріншот з вебсайта work.ua за посиланням: work.ua/resumes/5977124/.

Так, із вказаної роздруківки скріншоту з вебсайта за посиланням work.ua/resumes/5977124/ вбачається, що фізична особа, мовою оригіналу: « ОСОБА_3 », вказала місто Васильків. Жодної інформації щодо місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 представлена представником позивача в якості доказів роздруківка вказаного скріншоту не містить.

Проте, у вказаному оголошенні також відсутня будь-яка додаткова інформація, яка б надавала можливість ідентифікувати особу боржника за вищевказаним виконавчим написом нотаріуса та те, що це не інша особа з таким самим прізвищем, ім`ям та по батькові.

За відсутності такої додаткової інформації висновок про тотожність цих осіб є лише припущенням, яке, до того ж, не спростовує можливості розміщення зазначеного оголошення сторонньою особою саме з метою штучної зміни підвідомчості виконавчого провадження.

За таких обставин суд вважає, що додана позивачем до матеріалів справи роздруківка оголошення з веб-сторінки в мережі Інтернет не є належним та достовірним доказом місця проживання боржника.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтями 75 та 76 КАС України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд наголошує, що жодних належних і достовірних доказів на підтвердження проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не надано.

В силу вимог частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належні докази повинні містити об`єктивну інформацію щодо предмета доказування та легітимно підтверджувати конкретну обставину в адміністративній справі.

Оскільки представлені позивачем докази щодо проживання боржника за вказаною ним адресою не містять інформації, яка підтверджує факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , суд не бере їх до уваги як такі, що не стосуються предмета доказування.

Ураховуючи наведене, позивачем не було додано до матеріалів справи доказів того, що вказане оголошення було розміщені саме ОСОБА_1 , яка є боржником за виконавчим написом нотаріуса, а також належних доказів того, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 2 Закону № 1404-VІІІ, яка кореспондується з положеннями статті 4 Закону № 1403-VIII, виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад як верховенство права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1403-VIII, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

У свою чергу, частиною восьмою статті 19 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Сумлінне користування особами, які беруть участь у виконавчому провадженні, усіма наданими їм правами означає, у тому числі, їхній обов`язок утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до порушення правил підвідомчості виконавчих проваджень, зокрема, у зв`язку з поданням неналежних та недостовірних документів щодо місця перебування боржника.

Суд констатує, що у виконавчому написі від 20.11.2019 серії НВО 805468, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. зазначено, що зареєстрованою адресою ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .

Така ж адреса місця реєстрації та проживання ОСОБА_1 вказана й у кредитному договорі з обслуговування кредитної картки, страхуванням життя, майна та/або подовженої гарантії позичальника № 951/2609SFPRP7 від 20.01.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 , а також у заяві/анкеті позичальника від 20.01.2012.

Таким чином матеріали справи свідчать про те, що місцем реєстрації та місцем фактичного проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , а тому приватний виконавець виконавчого округу Говоров П.В. не мав повноважень на відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса.

При цьому, суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що приватний виконавець протиправно, без наявності на це повноважень, здійснив перевірку місця проживання боржника до моменту відкриття виконавчого провадження.

Так, суд зазначає, що матеріали справи свідчать, що у даному випадку відповідач лише здійснив перевірку поданих стягувачем документів на предмет дотримання правил підвідомчості та, установивши, що належні докази перебування боржника або розташування його майна на території Київської області не надані, скористався правом, наданим йому пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ та повернув виконавчий документі стягувачу.

Крім того, суд відхиляє посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.03.2019 у справі № 668/7175/15-ц у зв`язку з тим, що до спірних правовідносин у зазначеній справі не застосовувалися норми Закону № 1404-VІІІ, оскільки такі правовідносини виникли до набрання ним чинності.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ухвалу Верховного Суду від 25.01.2019 у справі № 511/1342/17 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17.10.2017 у провадженні № К/800/33253/17, оскільки обов`язковими для врахування є лише висновки Верховного Суду, викладені у постановах, а не в ухвалах.

Крім того, спірні правовідносини у наведених вище справах не є аналогічними розглядуваній справі у зв`язку з тим, що стосувалися дій державного, а не приватного виконавця, при тому, що положеннями статей 24, 25 Закону № 1404-VІІІ передбачена можливість передачі виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Як установлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність його рішення.

Натомість, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи спростовані фактичними обставинами справи.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд доходить висновку про правомірність повідомлення відповідача від 21.02.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, а позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 159, 162, 205, 242-246, 250, 255, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (; адреса: 08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Стельмаха, 9-А, офіс 203), - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, до початку функціонування ЄСІТС апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.