Справа № 280/5382/21
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 вересня 2021 року (11:15)Справа № 280/5382/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Василівської районної ради Запорізької області (71601, Запорізька область, м. Василівка, бул. Центральний, буд.4; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу,

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Василівської районної ради Запорізької області (далі відповідач), в якій спросить суд:

стягнути з Василівської районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 94186,39 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати в розмірі 5242,70грн., всього 99429,09грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що розпорядженням голови Великобілозерської районної ради Запорізької області від 23.09.2020 № 05/06-02 позивача було звільнено з займаної посади 23.09.2020 за угодою сторін. При звільненні, Великобілозерська районна рада Запорізької області не провела розрахунок з позивачем, внаслідок чого утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати, грошової допомоги (матеріальної допомоги на оздоровлення) і компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення цих сум заборгованості, та рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі № 280/7349/20 вирішено стягнути з Великобілозерської районної ради Запорізької області на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 67840,27 грн.; грошову допомогу (матеріальну допомогу на оздоровлення) в розмірі 6864,79 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 234,34 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. 20.04.2021 на виконання рішення судом видано виконавчий лист. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі № 280/7349/20 замінено сторону (боржника) у виконавчому листі, виданому Запорізьким окружним адміністративним судом 20.04.2021 по справі №280/7349/20, а саме боржника - Великобілозерську районну раду Запорізької області на його правонаступника - Василівську районну раду Запорізької області. Рішення суду було виконано 03.06.2021. Таким чином, у період з дня звільнення (23.09.2020) і до 03.06.2021, Великобілозерська районна рада Запорізької області та її правонаступник - Василівська районна рада Запорізької області, протиправно затримували виплату позивачу, як звільненому працівнику, сум, які мали бути сплачені в день звільнення. На теперішній час відповідач не виплатив позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати. Позивачем наводиться розрахунок сум, що, на думку позивача, необхідно стягнути. Позивачем, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, визначено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 94186,39 грн. Компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», складає 5242,70 грн. Зазначає, що відповідачем, який є правонаступником Великобілозерської районної ради Запорізької області, було порушено право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні, що має наслідком стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати.

Ухвалою суду від 05.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

15.07.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 39996), в якому зазначає, що позовна заява безпідставною та незаконною. Вказує, що відповідно до рішення № 3 від 09.12.2020 «Про реорганізацію Великобілозерської, Кам`янко-Дніпровської, Михайлівської районних рад шляхом приєднання до Василівської районної ради Запорізької області» Великобілозерська районна рада реорганізована шляхом приєднання та Василівська районна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Великобілозерської районної ради. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 по справі № 280/7349/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобілозерської районної ради нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 67840,27 грн., грошову допомогу в розмірі 6864,79 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 234,34 грн. Василівську районну раду при розгляді цієї справи в якості відповідача залучено не було, копії постанови на нашу адресу не надіслано. У відповідності до розпорядження голови Великобілозерської районної ради від 23.09.2020 №05/06-02 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 23.09.2020 за угодою сторін. При складанні передавального акту від 05.02.2021 вже звільненими працівниками Великобілозерської районної ради оригінали виконавчих документів надані не були, згідно бухгалтерських документів дебіторська заборгованість відсутня. Після отримання виконавчого листа, позивач звернулась до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою суду від 12.05.2021 № 280/7349/20 змінено боржника на правонаступника - Василівську районну раду, яка надійшла на адресу відповідача тільки 20.05.2021. Позивач направила виконавчий лист на примусове виконання до Управління державної казначейської служби України у Василівському районі. Василівська районна рада листом від 31.05.2021 визначила коди класифікації видатків бюджету та рахунки з яких було здійснено безспірне списання коштів на користь ОСОБА_1 в повному обсязі щодо стягнення 67840,27 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 6864,79 грн. грошової допомоги (матеріальної допомоги на оздоровлення) та 234,34 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати. Відповідач посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також відповідач зазначає, що бюджетне фінансування щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати не передбачене.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розпорядженням голови Великобілозерської районної ради Запорізької області від 23.09.2020 позивача звільнено з посади головного спеціаліста бухгалтера виконавчого апарату районної ради за угодою сторін, про що до трудової книжки позивача внесено відповідний запис №30.

На момент звільнення позивачу не виплачено заробітну плату у розмірі 67840,27 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020 рік в сумі 6864,79 грн, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 234,34 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі №280/7349/20 позов ОСОБА_1 до Великобілозерської районної ради Запорізької області про стягнення коштів задоволено; стягнуто з Великобілозерської районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 67840,27 грн., грошову допомогу в розмірі 6864,79 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 234,34 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду від 03.02.2021 №280/7349/20 набрало законної сили 06.03.2021.

20.04.2021 судом видано виконавчий лист.

Ухвалою суду від 12 травня 2021 року у справі № 280/7349/20 замінено сторону (боржника) у виконавчому листі, виданому Запорізьким окружним адміністративним судом 20.04.2021 по справі №280/7349/20, а саме боржника - Великобілозерську районну раду Запорізької області на його правонаступника Василівську районну раду Запорізької області.

Відповідно до листа Управління Державної казначейської служби України у Василівському районі Запорізької області від 03.06.2021 № 02.4-16-10/765, 03.06.2021 здійснено безпірне списання коштів, згідно виконавчого листа від 03.02.2021 №280/7349/20 не виплаченої заробітної плати в розмірі 67840,27 грн., грошової допомоги в розмірі 6864,79 грн., компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 234,34 грн.

Враховуючи те, що повний розрахунок з позивачем здійснено 03.06.2021, а не в день звільнення 23.09.2020, позивач вважає, що набула права на виплату середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні та на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, у зв`язку із чим звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Щодо стягнення з Василівської районної ради Запорізької області на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 94186,39 грн., то така вимога підлягає частковому задоволенню.

Так, відповідно до статті 1 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що приписами статті 116 Кодексу Законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивача звільнено із посади головного спеціаліста-бухгалтера виконавчого комітету Великобілозерської районного ради 23.09.2020. У зв`язку з чим, саме 23.09.2020 є останнім днем для проведення відповідних розрахунків з звільненим працівником.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що при звільнені позивача у роботодавця була наявна заборгованість перед звільненим працівником: по заробітній платі станом на 23.09.2020 у розмірі 67840,27 грн.; по матеріальній допомозі на оздоровлення за 2020 рік в сумі 6864,79 грн; по компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 234,34 грн.

Вказані кошти стягнути за судовим рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі №280/7349/20. Рішення суду виконане 03.06.2021.

Відтак, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України.

Поряд з вказаним, відносно визначення належного способу захисту прав позивача, суд зазначає, що відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відтак, в межах спірних правовідносин, належним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача відповідної суми компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14, від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.

Позивачем здійснений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100:

визначення середньоденної заробітної плати за останні 2 місяці роботи (серпень і вересень 2020 року): заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом 2 місяців робочі дні становила (згідно з розрахунком): 6201,00 + 13942,71 = 20143,71 гривень; число відпрацьованих робочих днів за останні 2 місяці роботи становило: у серпні 2020 року - 20 днів, у вересні 2020 року - 17 днів, разом - 37 днів; середньоденна заробітна плата становила: 20143,71 / 37 = 544,43 гривень;

обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: день звільнення - 23.09.2020; день фактичного розрахунку - 03.06.2021; число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком: починаючи з 24.09.2020 по 03.06.2021 - 173 робочих дня;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 544,43 х 173 = 94186,39 грн.

Між тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд вважає за необхідне враховувати розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, ступінь вини відповідача, а також незначний проміжок часу з дня набрання рішенням суду законної сили та виплатою відповідачем належних сум.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 74705,06грн.

При цьому, суд враховує наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судових рішень, за якими відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача не виплачену заробітну платі у розмірі 67840,27 грн. та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020 рік в сумі 6864,79 грн., а всього 74705,06грн.; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

Також, судом враховано те, що фактично порушення строків виплати позивачу коштів при звільнені допущено не відповідачем у цій справі, а Великобілозерською районною раду Запорізької області.

З наведених підстав суд приходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу, є розмір, який дорівнює сумі не виплаченої позивачу у день звільнення заробітної плати у розмірі 67840,27 грн. та матеріальної допомоги в сумі 6864,79 грн. Всього 74705,06грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати в розмірі 5242,70грн., суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми аналогічного змісту містяться також у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Водночас, зі змісту статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Так, використане у статті 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.05.2020 у справі №816/379/16 та від 30.09.2020 у справі № 280/676/19, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Тобто, відповідач мав нарахувати та виплатити позивачу також компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати за період з 23.09.2020 (дата звільнення позивача) по 02.06.2021 (оскільки 03.06.2021 - дата виконання судового рішення №280/7349/20). Проте, таких дій відповідач не вчинив, чим порушено права та інтереси позивача.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд зазначає, що обов`язок нарахування та виплати компенсації покладається на відповідача. Належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку.

Відтак, позовна вимога у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із системного аналізу вищезазначеного, з урахуванням з`ясованих на час розгляду справи обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України). Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи встановлено факт сплати судового збору у розмірі 994,29 грн., який підлягає стягненню на користь позивача. З огляду на часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Василівської районної ради Запорізької області (71601, Запорізька область, м. Василівка, бул. Центральний, буд.4; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу, - задовольнити частково.

Стягнути з Василівської районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74705,06 грн. (сімдесят чотири тисячі сімсот п`ять гривень 06 копійок).

Зобов`язати Василівську районну раду Запорізької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку його за період з 23.09.2020 по 02.06.2021, згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Стягнути з Василівської районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00грн. (дев`ятсот вісім гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 03.09.2021.

Суддя Ю.В. Калашник