Справа № 160/16540/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 160/16540/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головне управління Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення з частини (04.09.2012) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.09.2019 по 15.06.2020 (285 днів) із розрахунку 377,20 грн. у день сумі 107 502, 00 грн. (сто сім тисяч п`ятсот дві грн. 00 коп.) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004;

- визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 11316,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 11316,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, до суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій посилаючись а порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову про повне задоволенні позовних вимог. Позивач наполягає на задоволенні позову наводячи обґрунтування заявлених позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що матеріальна допомога не виплачувалась через відсутність необхідного фінансування, що не є провиною відповідача по справі, який є бюджетною установою. В подальшому позивача виключено зі списків особового складу через припинення контракту, а отже й виключено зі списків військовослужбовців для отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як встановлено судом ОСОБА_1 проходив військову службу у Національній гвардії України за контрактом, а саме: у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

16.08.2019 наказом командувача Національної гвардії України старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

04.09.2019 наказом командира військової частини НОМЕР_2 №186 старшину ОСОБА_1 з 04.09.2019 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Кам`янського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 у справі №160/2339/20 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019, поданої після звільнення ОСОБА_1 ;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року по справі №160/2339/20 залишено без змін.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 у справі №160/2339/20 відповідачем 12.06.2020 було нараховано та виплачену позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019, поданої після звільнення ОСОБА_1 .

Вказана виплата підтверджується наданим позивачем платіжним дорученням №963 від 12.06.2020 на суму 25740,10 грн. з призначенням платежу «компенсація за неотримане речове майно в/сл. ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , наказ №186 від 04.09.2019, відом.95 від 12.06.2020.

Також судом встановлено, що під час проходження служби ОСОБА_1 21.05.2019 було подано рапорт про надання матеріальної допомоги за 2019 рік у зв`язку з хворобою дитини, до якого надано виписку з історії хвороби дитини.

Станом на час звільнення позивача з військової служби матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не була виплачена.

Щодо розгляду вказаного рапорту за 21.05.2019 про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідач зазначає, що згідно поданого рапорту позивач був 91 в черзі на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. В межах отриманого фінансування з березня 2019 року та до 15.05.2019 було здійснено виплату матеріальну допомогу 15 військовослужбовцям. Починаючи з 16.05.2019 до 23.09.2019 виплата матеріальної допомоги не здійснювалася у зв`язку з відсутністю асигнувань для вирішення даного питання. Тобто з моменту подання рапорту на ім`я командира військової частини та до моменту виключення позивача зі списків частини виплата матеріальної допомоги не здійснювалася у зв`язку з відсутністю фінансування. Відповідно до наказу командувача Національної гвардії України по особовому складу від 16.08.2019 № 142 о/с, наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.09.2019 № 186 с/ч,04.09.2019 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 . Комісією по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік по особовому складу військової частини 20.09.2019 було прийнято рішення про зняття з обліку у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 . Стверджує, що відповідачем прийнято законне рішення про зняття рапорту позивача з обліку комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 цієї постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 7 Постанови № 704 видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пунктів 2, 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає одноразові додаткові види грошового забезпечення, що яких належать в тому числі допомоги.

Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: також одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.

Пунктами 1, 7, 9 розділу ХХIV Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.

Пунктами 1 та 2 Розділу ХХ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення.

Розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.

Матеріальна допомога надається на підставі рапорту в кожному конкретному випадку.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується командиром військової частини, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансового підрозділу для виплати матеріальної допомоги.

Матеріальна допомога військовослужбовцям надається за місцем штатної служби.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Як слідує з матеріалів справи, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема подав за підпорядкуванням рапорт від 21.05.2019 про надання матеріальної допомоги за 2019 рік, вказавши причину, яка стала підставою для порушення клопотання, а саме у зв`язку з хворобою дитини та надав відповідні докази (виписку з історії хвороби дитини).

Водночас цей рапорт не було розглянуто відповідачем у встановленому законодавством порядку з часу його подання по день звільнення позивача.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2019 №186 та грошового атестату, на день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік позивачу не була виплачена.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для виплати матеріальної допомоги, у зв`язку з відсутністю бюджетного асигнування, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

В контексті спірних правовідносин апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними; органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Встановивши у ході розгляду справи протиправність невиплати відповідачем спірної допомоги позивачу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, який унеможливить будь-які подальші зловживання, є стягнення такої допомоги з відповідача у розмірі місячного грошового забезпечення позивача (згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку № 260, пункту 5 Постанови № 704) у розмірі місячного грошового забезпечення позивача, що становить 11316,00 грн. згідно довідки військової частини №83 від 27.11.2020.

Так, згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2020 за №83 та грошового атестату №50 від 27.11.2020, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення 04.09.2019 становив: посадовий оклад за 7 т.р. - 3000,00 грн. + оклад за військовим званням 880,00 гри. + надбавка ті вислугу років у розмірі 30% 1164.00 грн.+ надбавка за особливості проходження служби 50% -2522,00 грн. + премія 125% 3750,00 грн. = 11 316,00 грн.

Отже розмір невиплаченої Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань станом на день звільнення - 04.09.2019 ОСОБА_1 становить 11316,00 грн.

При вирішенні спірних правовідносин апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №824/166/15-а.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення з частини (04.09.2012) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Судом встановлено, що питанню щодо протиправної бездіяльності військової частини з невиплати ОСОБА_1 в день звільнення (04.09.2012) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, надавалася правова оцінка у справі №160/2339/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та виключенні з 04.09.2019 зі списків особового складу та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України внести зміни та доповнення до п. 2 підпункту 2.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.09.2019 року №186 (по стройовій частині) щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за час проходження служби старшиною ОСОБА_1 (Г-016441), який здав справи і обов`язки за посадою контролера (стрільця), без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, без оподаткування суми податком з доходів фізичних осіб та військовим збором.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019, поданої після звільнення ОСОБА_1 ;

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Так у вказаній справі судом встановлено, що в матеріалах даної справи міститься заява позивача від 26.12.2019, в якій останній просив, зокрема, командувача військової частини НОМЕР_1 : видати вірну довідку «Про виплату грошової компенсації замість належних предметів форменого обмундирування військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію, яка виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення при звільненні з військової служби.

Вказана заява 26.12.2019 була направлена командиру військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується накладною відділення поштового зв`язку №380, долученою до матеріалів справи.

Листом Відповідача від 24.01.2020 №2/21/11-115 позивачу пропонувалось звернутись до командира військової частини встановленим чином для отримання оригіналу довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, й надано роз`яснення, про те, що оригінал зареєстрованої та підписаної відповідальними особами довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, не надано позивачу, оскільки він не звернувся встановленим чином до командира військової частини до моменту виключення зі списків військової частини.

За результатами розгляду справи №160/2339/20 апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання компенсації за неотримане речове майно та щодо бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у зв`язку із не врахуванням заяви позивача від 26.12.2019.

Поряд із зазначеним, апеляційний суд також визнав правильними висновки суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовної вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та виключенні з 04.09.2019 зі списків особового складу та невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відсутні, оскільки на момент винесення наказу від 04.09.2019 №168 позивачем не подавалось рапорту (заяви) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Також колегія суддів зазначила про те, що факт того, що на момент винесення наказу від 04.09.2019 №168 позивачем не подавалось рапорту (заяви) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, також, свідчить про відсутність підстав і для внесення змін та доповнень до п. 2 підпункту 2.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.09.2019 №186 (по стройовій частині) щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за час проходження служби старшиною ОСОБА_1 , що, у свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції стосовно того, що з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019, поданої після звільнення позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі №160/2339/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 . Відмовляючи у відкритті касаційного провадження Верховний Суд, зокрема, вказав на те, що посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 29 серпня 2019 року по справі №2040/7697/18 не можуть братись до уваги, оскільки у справі № 2040/7697/18 оскаржувалось рішення про відмову у наданні довідки про вартість неотриманого речового майна, та виплати компенсації за неотримане речове майно, а у даній справі, як встановив суд першої інстанції та з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, фактично спору про наявність у позивача права на нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно не існує, а спір існує з питання дотримання позивачем процедури подачі заяви на отримання відповідної довідки та отримання компенсації за неотримане речове майно. Як було зазначено судом апеляційної інстанції, факт того, що на момент винесення наказу від 04.09.2019 року №168 позивачем не подавалось рапорту (заяви) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, також, свідчить про відсутність підстав і для внесення змін та доповнень до п. 2 підпункту 2.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.09.2019 року №186 (по стройовій частині) щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за час проходження служби старшиною ОСОБА_1 , що, у свою чергу, свідчило про відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги. Отже, приймаючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, відновили порушене право позивача шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019 року, поданої після звільнення позивача.

Таким чином правову оцінку щодо бездіяльності військової частини з невиплати ОСОБА_1 в день звільнення (04.09.2012) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, надано при розгляді справи №160/2339/20.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.09.2019 по 15.06.2020 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що в разі невиплати всіх належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає за наявності вини власника або уповноваженого ним органу.

Як зазначалося, чинним законодавством передбачено обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Водночас умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

В даному випадку судовим рішенням, яке набрало законно сили, встановлено відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та виключенні з 04.09.2019 зі списків особового складу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оскільки на момент винесення наказу від 04.09.2019 №168 про звільнення позивача ним не подавалося рапорту (заяви) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

При цьому, суди відновили порушене право позивача шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі заяви від 26.12.2019, поданої після звільнення позивача.

За встановлених обставин відсутні правові підстави для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності, оскільки відсутня вина відповідача, що є визначальною умовою для настання такої відповідальності, зважаючи на конструкцію зазначеної правової норми.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у наведеній частині.

Водночас, що стосується посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Водночас застосування положень статті 117 КЗпП України з урахуванням висновків ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» вже було предметом розгляду в суді касаційної інстанції.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 з цього приводу зазначила наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Також апеляційний суд вважає помилковим застосування судом першої інстанції правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, оскільки має враховуватись остання правова позиція.

Зважаючи на викладене апеляційний суд вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на вказане рішення ЄСПЛ та постанову Верховного Суду.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, що мають значення для справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи судом не допущено порушень процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи.

Водночас, оскільки за наслідками апеляційного розгляду справи колегія суддів дійшла висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року та постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, то існують підстави для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції з викладених вище підстав.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушеня норм процесуального права.

З огляду на викладене вище, враховуючи частину четверту статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року та постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко