Справа № 160/7700/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року Справа № 160/7700/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1201-52/04-63, №1201-52/04-63 У від 09.11.2020р., №Ф-1201-52/04-63 У від 11.02.2020р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1201-52/04-63 від 09.11.2020р. на загальну суму 35588,74 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1201-52/04-63 У від 09.11.2020р. на загальну суму 32834,56 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1201-52/04-63 У від 11.02.2020р. на загальну суму 2754,18 грн.;

- зобов`язати відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків - фізичної особи-підприємця позивача, виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 71177,48 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він не погоджується із оспорюваними вимогами, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки борг зі сплати єдиного внеску було нараховано відповідачем протиправно, що підтверджується рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2020р. у справі №160/64071/20; з 18.03.2014р. та по теперішній час позивач працює за трудовим договором менеджером зі збуту у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та з 2014 по 2021 роки єдиний соціальний внесок за позивача було сплачено його роботодавцем як за працівника; ч.6 ст.4 Закону №2464 передбачає, що особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Окрім того, позивач вважає, що ефективним способом захисту його порушеного право є саме зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків - фізичної особи-підприємця позивача, виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 71177,48 грн., що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постанові від 25.03.2020р. у справі №826/9288/18, та правовій позиції Третього апеляційного адміністративного суду, викладеній у його постанові від 23.06.2020р. у справі №160/1285/20. Також позивач зазначає, що він поніс судові витрати у цій справі, а саме: 908 грн. судовий збір за подання позовної заяви; 18000 грн. витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції, які складаються з наступних сум: 8000 грн. гонорар адвокату за складання позовної заяви, 10000 грн. гонорар адвокату за участь у справі в суді першої інстанції, при цьому, позивач вказує на те, що докази понесення таких витрат будуть надані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду. У відповіді на відзив від 14.07.2021р. позивач посилається на численні постанови Верховного Суду та на ті ж самі обставини, що і у позові (а.с.117-121).

Ухвалою суду від 01.06.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.79).

01.07.2021р. засобами електронного зв`язку та до канцелярії суду, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовної заяви позивача відмовити повністю посилаючись на те, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 18.02.2009р. та на теперішній час не здійснено реєстрацію припинення підприємницької діяльності; податкова звітність позивачем не подавалась, доходів він не отримував, а тому повинен був сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; в ІКП по позивачеві загальна сума боргу (недоїмки) складає 35588,74 грн. та відповідно контролюючим органом була винесена вимога від 09.11.2020р. №Ф-1201-52/04-36, станом на 26.05.2021р. по позивачеві загальна сума боргу (недоїмки) складає 37788,74 грн.; роботодавці та фізичні особи-підприємці розглядаються законодавцем як окремі платники ЄСВ, що узгоджується із позицією, викладеною у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 03.10.2019р. у справі №280/2125/19; види діяльності позивача за трудовим договором та як фізичної особи-підприємця не співпадають; при оскарженні вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до інформаційних систем органів ДФС мають вноситься відомості відносно результатів оскарження таких вимог, а не вирішуватись питання відносно виправлення некоректних первинних записів щодо нарахування сум єдиного внеску. Також, відповідач заперечує проти заявленого розміру судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, так як при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правничу допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору, отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо (а.с.84-94,103-108).

Також, у відзиві на позов відповідач заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, у якому останній просить замінити відповідача по справі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області () на ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як відокремлений підрозділ ().

Розглянувши вищевказане клопотання відповідача про заміну відповідача у цій справі, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.48 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби (далі - Постанова № 893) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби переліком згідно з додатком.

Згідно додатку до постанови до переліку органів ДПС, що ліквідуються включено, зокрема, і Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.

Зі змісту п.2 наведеної Постанови №893 встановлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів заповненням 30 відсотків вакансій (пункт 2 Постанови № 893).

Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи (пункт 3 Постанови № 893).

Наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 року №529 Про утворення територіальних органів Державної податкової служби (далі - Наказ №529) утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком зі змісту якого видно, що утворено у тому числі і як територіальний орган ДПС - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремлений підрозділ ДПС України (44118658) - (а.с.99-зворот-100,114).

Наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 року №643 затверджено положення "Про Головне управління ДПС у Дніпропетровській області" відповідно п. 1 якого, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є територіальним органом утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території Дніпропетровської області та є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () - (а.с.98-зворот-99,113).

Отже, з 30.09.2020 року відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки саме норми адміністративного права врегулювали умови та порядок передання компетенції від ліквідованого територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права до територіального органу ДПС як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Враховуючи викладене, наявні правові підстави для заміни як сторони у справі територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права на територіальний орган ДПС, утворений як її відокремлений підрозділ.

За викладеного, суд вважає, що вищенаведені встановлені судом обставини та аналіз норм чинних нормативно - правових актів свідчать про те, що вони є достатніми підставами для задоволення клопотання відповідача про заміну неналежного відповідача у цій справі з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () на його правонаступника - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремлений підрозділ (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а, ) у відповідності до вимог ст.ст. 48, 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 26.07.2021р. по 31.08.2021р. включно у щорічній відпустці, рішення у даній адміністративній справі приймається 01.09.2021р.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 18.02.2009р. зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відомостей з ЄДРПОУ (а.с.17).

З 18.03.2014р. ОСОБА_1 працює на посаді менеджера зі збуту фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за трудовим договором №5 від 18.03.2014р., що підтверджується копіями відповідного договору та трудової книжки позивача, наявними у справі (а.с.18-19,20-22).

Факт сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за спірні періоди роботодавцем позивача ФОП ОСОБА_2 підтверджується роздруківкою індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) - (а.с.23-24).

Проте, контролюючим органом були сформовані наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки), а саме:

- №Ф-1201-52/04-63 від 09.11.2020р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 35588,74 грн. станом на 31.10.2020р.;

- №Ф-1201-52/04-63 У від 09.11.2020р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 32834,56 грн. станом на 15.03.2021р.;

- №Ф-1201-52/04-63 У від 11.02.2020р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 2754,18 грн. станом на 03.06.2020р. (а.с.25,28,29,110-112).

Правомірність прийняття вищенаведених оспорюваних вимог є предметом розгляду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №2464) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно до статті 2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.

Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, від 22.09.2020р. у справі №620/2772/19, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів, ОСОБА_1 з 18.03.2014р. та по теперішній час працює на посаді менеджера зі збуту фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за трудовим договором №5 від 18.03.2014р., що підтверджується копіями відповідного договору та трудової книжки позивача, наявними у справі (а.с.18-19,20-22).

Тобто, у період з 2017 року по 2 квартал 2020 рік (за який винесено оспорювані вимоги) позивач був найманим працівником та у цей період саме роботодавець позивача ФОП ОСОБА_2 сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) - (а.с.23-24).

Докази отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності матеріали справи не містять, відповідач про наявність таких доходів не зазначив та їх не надав, у зв`язку з чим обставини щодо відсутності у позивача протягом 2017 - ІІІ кварталу 2020 років доходу від провадження власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від ФОП ОСОБА_2 , не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги (2017 - ІІІ квартал 2020 років), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Окрім того, судом враховується і те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2020р. у справі №160/6407/20 (набрало законної сили 15.09.2020р.) вимоги контролюючого органу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з ЄСВ за період з 2017 ІІІ квартал 2019 роки були визнані протиправними та скасовані, з тих підстав, що у наведений період позивач був найманим працівником та у цей період саме роботодавець позивача сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством (а.с.43-52).

У відповідності до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Окрім того, ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Разом з тим, відповідачем не було надано суду жодних пояснень та доказів щодо правомірності винесення оскаржуваних у цій справі вимог про сплату позивачем боргу (недоїмки) з ЄСВ за період з 2017 року по ІІІ квартал 2019 року, з урахуванням вищенаведеного рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, яке набрали законної сили.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів правомірності прийняття оспорюваних вимог про сплату боргу (недоїмки) з урахуванням обставин встановлених судом, доказів наданих позивачем, аналізу наведених норм чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини та позиції Верховного Суду, яка наведена вище, а також і з урахуванням обставин встановлених рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.08.2020р. у справі №160/6407/20 (набрало законної сили 15.09.2020р.), за яким вимоги контролюючого органу про сплату позивачем боргу (недоїмки) з ЄСВ за період з 2017 ІІІ квартал 2019 роки були визнані протиправними та скасовані, наведені судові рішення набрали законної сили, та встановлені у них факти не підлягають доказуванню при розгляді даної справи у відповідності до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються посилання відповідача на правову позицію Третього апеляційного адміністративного суду, оскільки врахування правової позиції апеляційної інстанції судом першої інстанції не передбачено процесуальним законодавством, тоді як процесуальними нормами передбачено в обов`язковому порядку врахування правових позицій Верховного Суду за ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, що, у даному випадку, і враховується адміністративним судом у даних правовідносинах.

В той же час, позивачем надано достатньо доказів та наведені підстави, які свідчать про протиправність оспорюваних вимог відповідача у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, які не спростовані відповідачем жодними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних вимог згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваних вимог відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим оспорювані вимоги підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Також і, при прийнятті даного рішення, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків - фізичної особи-підприємця позивача, виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 71177,48 грн., оскільки до моменту набрання законної сили судовими рішеннями у цій справі такі вимоги позивача є передчасними та направлені на захист прав позивача на майбутнє, що не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій №ПН3768591 від 24.12.2020р. та №68957 від 14.05.2021р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у загальному розмірі 681,00 грн., виходячи із розрахунку: (908,00 грн./4)*3 (а.с.10,11,61,62).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1201-52/04-63, №1201-52/04-63 У від 09.11.2020р., №Ф-1201-52/04-63 У від 11.02.2020р., зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-1201-52/04-63 від 09.11.2020р. на загальну суму 35588,74 грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім грн. 74 коп.).

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-1201-52/04-63 У від 09.11.2020р. на загальну суму 32834,56 грн. (тридцять дві тисячі вісімсот тридцять чотири грн. 56 коп.).

Визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-1201-52/04-63 У від 11.02.2020р. на загальну суму 2754,18 грн. (дві тисячі сімсот п`ятдесят чотири грн. 18 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 681 грн. 00 коп. (шістсот вісімдесят одна грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва