Справа № 580/840/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/840/21 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не розгляду клопотання від 29 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності;

- зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 29 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності протягом місяця з дати набрання законної сили рішенням по даній справі та повідомити позивача про прийняте рішення;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду у даній справі;

- зобов`язати відповідача подати протягом десяти днів з дня виконання рішення суду у даній справі звіт про виконання судового рішення;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у відповідності до вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України за наслідками розгляду клопотання позивача відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні, однак вказаних дій не здійснив.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 29 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку направила до Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області клопотання від 21 грудня 2020 року, в якому просила надати дозвіл на розробку документації із землеустрою що відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту, яка розташована на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності.

Відповідно до інформації про відстеження поштових відправлень з інтернет-порталу ПАТ «Укрпошта» клопотання позивача від 21 грудня 2020 року отримано відповідачем 08 січня 2021 року.

Розгляд клопотання ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року було винесено на пленарне засідання Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, однак згідно з підсумками голосування, зафіксованими в протоколі від 26 січня 2021 року, «за» проголосувало - 0, «проти» - 0, «утримались» - 21, «не голосувало» - 0, рішення - «не прийнято».

Вважаючи свої права порушеними через не прийняття відповідачем мотивованого рішення, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у строк, передбачений ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, вчинено дії, спрямовані на розгляд заяви позивача, включено клопотання до порядку денного на пленарному засіданні ради, підготовлено проект рішення та повідомлено позивача про результат розгляду клопотання. У зв`язку з чим суд зазначив, що протиправної бездіяльності відповідача під час розгляду клопотання позивача не встановлено, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 4 цього Кодексу завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

На підставі ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 цього Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, розгляд відповідачем питань у сфері земельних правовідносин має вирішуватися на його пленарних засіданнях та оформлятися відповідним рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 6 вказаної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Положеннями ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем вчинено дії, спрямовані на розгляд клопотання позивача від 21 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою що відведення земельної ділянки у власність: включено розгляд клопотання позивача до порядку денного на пленарному засіданні та підготовлено проект рішення.

Клопотання ОСОБА_1 від 21 грудня 2021 року розглянуто протягом 18 календарних днів з дня його отримання відповідачем, тобто у встановлений ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України строк. Про результат розгляду клопотання позивач повідомлена шляхом направлення їй листів.

З огляду на зазначені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду її клопотання, оскільки фактично такий розгляд здійснено.

Відтак, у задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.

Також відповідно до протоколу поіменного голосування вбачається, що рішення відповідача щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га не прийнято. В протоколі відображено результати голосування: «за» - 0, «проти» - 0, «утримались» - 21, «не голосувало» - 0.

Разом з тим, як зазначено вище, положення ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України встановлюють обов`язок відповідача розглянути вказане питання у місячний строк і дати дозвіл на розробку проекту землеустрою або мотивовану відмову в його наданні, що Шрамківською сільською радою Золотоніського району Черкаської області не було здійснено.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 мала право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Проте, цією нормою закріплено виключно право, а не обов`язок громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його надані після спливу місячного строку

Використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.

Відтак, якщо зацікавлена особа замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 440/1922/19.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, судова колегія вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ст. 9 КАС України та визнати протиправною бездіяльність відповідача саме щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання від 21 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або мотивованої відмови у його наданні.

З приводу вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання від 21 грудня 2020 року (направленого засобами поштового зв`язку 29 грудня 2020 року) про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності протягом місяця з дати набрання законної сили рішенням по даній справі та повідомити позивача про прийняте рішення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Так, згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Частинами 1 та 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Таким чином, орган місцевого самоврядування наділений виключними повноваженнями щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність на пленарних засіданнях ради шляхом прийняття розпорядчого індивідуального правового акта - рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 320/5699/15-а та від 10 вересня 2019 року у справі № 820/2632/17.

З урахуванням вищевказаного та беручи до уваги те, що за наслідками розгляду клопотання позивача відповідач не прийняв визначеного ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України рішення, колегія суддів вважає, що для забезпечення виконання завдання адміністративного суду, вказаного у ст. 2 КАС України, належним і ефективним способом повного захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року, яке було направлено відповідачу засобами поштового зв`язку 29 грудня 2020 року, про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності, на черговій сесії Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, та прийняти обґрунтоване рішення у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, про надання дозволу чи відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, колегія суддів враховує, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено дату клопотання 29 грудня 2020 року, яка є датою його направлення відповідачу. Водночас, датою документу, який був предметом розгляду відповідача є 21 грудня 2020 року (а.с. 7).

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Також за наслідками розгляду вказаної справи апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 6 ст. 139 КАС України вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Колегія суддів вважає, що, оскільки позов ОСОБА_1 містив декілька позовних вимог немайнового характеру (дві немайнові, одна з яких є похідною), які хоча і частково, але підлягають задоволенню, відтак, розмір компенсації судових витрат необхідно визначити, виходячи з кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 520/2983/19.

З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції від 12 лютого 2021 року № 49323 ОСОБА_1 за подання адміністративного позову до Черкаського окружного адміністративного суду сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

Також позивач сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у розмірі 1362 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією від 25 травня 2021 року № 23320.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 2270 грн 00 коп.

Щодо вимоги скаржника про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Приписи ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Положеннями ч. 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн 00 коп. представником позивача адвокатом Шипіциним О.В. до суду першої інстанції подано копії наступних документів: договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року № 10-02/2021-2; додаткової угоди № 1 від 10 лютого 2021 року; акту № 1 приймання-передачі виконаних послуг від 09 квітня 2021 року до договору № 10-02/2021-2 від 10 лютого 2021 року; квитанції від 09 квітня 2021 року № 9/04-05 на суму 10000 грн 00 коп.

Відповідно до акту приймання передачі наданих послуг від 09 квітня 2021 року, заявлений розмір витрат на правничу допомогу на суму 10000 грн 00 коп., складається із: аналізу нормативно-правових документів, які регулюють спірні взаємовідносини між клієнтом та Шрамківською сільською радою Золотоніського району Черкаської області - 2 години; аналіз судової практики судів України та Європейського суду з прав людини щодо спірних взаємовідносин між клієнтом та Шрамківською сільською радою Золотоніського району Черкаської області - дві години; підготування та направлення до Черкаського окружного адміністративного суду позовної заяви та доданих до неї матеріалів - чотири години; підготування та направлення до Черкаського окружного адміністративного суду документів на підтвердження судових витрат, понесених позивачем - одна година. Сторони домовились, що вартість виконаних робіт становить 10000 грн 00 коп.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги; документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

…При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Так, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп. є необґрунтованим, оскільки, не є співмірним та пропорційним із заявленим адвокатом розміром відшкодування витрат на правничу допомогу з обсягом виконаних ним робіт.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що в провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 580/839/21 з аналогічним предметом та підставами позову, але іншим позивачем. У справі № 580/839/21 адвокатом також заявлено розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп., що свідчить про неспівмірність заявлених послуг категорії складності справи.

Крім того, предмет даного спору відноситься до справ незначної складності та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які позивач просить компенсувати, не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим заява про відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 820/1719/18, від 29 січня 2020 року у справі № 826/16707/18, від 17 серпня 2020 року у справі № 820/1683/18.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частини заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн 00 коп.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати в установлений судом термін звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, наведеною нормою передбачено право суду встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, а не його обов`язок. При цьому, в даному випадку колегія суддів необхідності у встановленні судового контролю не вбачає.

Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області щодо неприйняття рішення про надання дозволу чи мотивованої відмови у його наданні за результатом розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності.

Зобов`язати Шрамківську сільську раду Золотоніського району Черкаської області повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 від 21 грудня 2020 року про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Бирлівської сільської ради Драбівського району Черкаської області із земель комунальної власності та прийняти рішення у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України про надання дозволу чи мотивовану відмову у його наданні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шрамківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (19812, Черкаська обл., Золотінський р-н., с. Шрамківка, вул. Незалежності, буд. 16; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Єнакієвським МВ ГУМВС України в Донецькій області 12 червня 2007 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) судові витрати із сплати судового збору у сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку