Справа № 520/231/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Кухар М.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 р. Справа № 520/231/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.03.21 по справі № 520/231/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Харківській області,утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Харківській області (надалі також відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Харківській обл. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) від 28.12.2020 за №.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДПС у Харківській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) від 28.12.2020 за №.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській обл. судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Клопотання представника позивача про стягнення на користь ОСОБА_1 понесені витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 1500,00 грн задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Харківській обл.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Харківській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з викладенням висновків, які не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить нормативно - правове обґрунтування, покладене в основу прийняття спірного рішення, і перелік доводів, які, на його думку, судом першої інстанції не взято до уваги під час ухвалення рішення. Звертає увагу, що окрім того, що сплата єдиного внеску позивачем здійснена на невірний рахунок, така оплата проведена також несвоєчасно.

За результатами апеляційного розгляду ГУ ДПС у Харківській обл. просило скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Від імені представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який Другим апеляційним адміністративним судом залишено без розгляду, оскільки даний документ не скріплено підписом заявника.

Відповідно до положеньч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в Чугуївській ДПІ (м. Чугуїв) ГУ ДПС у Харківській обл. з 06.04.2009 як фізична особа- підприємець, з 01.07.2017 знаходиться на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок, 1 група).

Починаючи з 01.07.2019 змінено рахунок ГУ ДПС у Харківській обл. для зарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У зв`язку із технічною помилкою сплачені позивачем за період 2 квартал 2019 року 3 квартал 2020 року суми єдиного внеску (за себе) у загальному розмірі 17040,48 грн зараховані на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий ГУ ДПС у Харківській обл., код 43143704, замість нового рахунку № НОМЕР_2 , відкритий ГУ ДПС у Харківській обл., код 43143704.

16.10.2020 позивачем надана заява до податкового органу про перенесення помилково сплачених коштів на вірний рахунок в сумі 17 040,48 грн.

04.01.2021 року ОСОБА_1 отримано рішення відповідача про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) від 28.12.2020 за № на загальну суму 4643,6 грн. (у т.ч. штраф 1620,94 грн., пеня 3022,66 грн.).

Фактичною підставою для прийняття вказаного рішення слугувала наявність недоїмки, яка виникла внаслідок сплати єдиного внеску до Державного бюджету, однак на помилковий (старий) рахунок відповідача.

Позивач, уважаючи прийняте відповідачем рішення від 28.12.2020 за № протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому, не погоджуючись з прийнятими відповідачем рішенням, звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності оскаржуваного рішення.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно із підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строки сплати податкових зобов`язань визначені ст. 57 ПК України, згідно з якою платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 ПК України, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення - рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (п. 31.1 ст. 31 ПК України).

За несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій.

Зокрема, пунктом 126.1 ст. 126 ПК України регламентовано, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до норм чинного законодавства України сплата податків платником податків здійснюється, зокрема, у безготівковій формі шляхом здійснення переказу коштів через банківську установу.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном). Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 1, 2, 4 ч. 2 статті 6 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Пунктом 1 ч. 10 ст. 9 цього Закону встановлено, що днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу .

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до ч. 10, п. 2 ч. 11 ст. 25 вказаного Закону на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Аналіз наведених приписів законодавства свідчить, що вищезазначені штрафні санкції та пеня застосовуються у разі несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, а не у випадку сплати суми єдиного внеску на невідповідний рахунок.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 01.08.2018 року по справі №813/2487/17, від 10.04.2020 року по справі №821/844/17, які зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Зазначені штрафні санкції застосовуються у разі несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, а не у випадку помилково сплачених сум єдиного внеску на невідповідний рахунок. Здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть слугувати підставою для застосування штрафів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі №821/1897/17.

Судовим розглядом установлено, що у спірних правовідносинах зобов`язання зі сплати єдиного внеску виконані позивачем вчасно, у встановлені законодавством терміни для здійснення такої сплати. Помилка при зазначенні невідповідного рахунку не може слугувати підставою для застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасне перерахування єдиного соціального внеску.

Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що помилка при зазначенні невідповідного рахунку самостійно виправлена позивачем шляхом подання заяви до податкового органу про перерахунок помилково сплачених сум єдиного внеску на правильний рахунок відповідача.

Колегія суддів погоджується з позицією позивача, що помилкова сплата коштів на інший казначейський рахунок не може бути розцінена, як невиконання платником єдиного податку свого обов`язку з огляду на положення Бюджетного кодексу України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року № 2346-III.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (частина перша статті 43 Бюджетного кодексу України).

Згідно із частиною п`ятою статті 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Крім цього, пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року № 2346-III визначено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відповідно до пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

У даному випадку, на підставі встановлених обставин справи, невірне зазначення платником реквізитів рахунку не призвело до ненадходження відповідної суми податку до бюджету у визначений законом строк.

Судовим розглядом встановлено, що в межах спірних правовідносин позивачем своєчасно сплачене податкове зобов`язання, яке зараховано до відповідного бюджету. Відтак, позивач, як платник податків вчинив дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до бюджету. Помилкове визначення під час сплати суми податкового зобов`язання казначейського рахунку не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений Податковим кодексом України строк, а відтак i для висновку про наявність підстав для виключення позивача з реєстру платника єдиного податку.

Наведена правова позиція викладена у постанові від 14 травня 2019 року у справі №813/1373/16 (адміністративне провадження №К/9901/19342/18) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яку суд враховує в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

У постанові від 23.10.2018 у справі №203/2660/17 Верховний Суд відзначає, що у межах спірних відносин особу притягнуто до відповідальності за несвоєчасну сплату єдиного внеску у той час, коли кошти зараховані на казначейський рахунок. Зазначена обставина не може бути кваліфікована як несвоєчасна сплата, оскільки кошти перераховано своєчасно хоча і на помилковий, але на казначейський рахунок органу доходів і зборів. Крім того, вина керівника підприємства у складі цього адміністративного правопорушення не встановлена та недоведена, сам факт помилкового перерахування коштів не доводить наявність вини позивача.

У постанові від 10.04.2020 у справі № 821/844/17 Верховний Суд вказує на те, що «... зазначені штрафні санкції застосовуються у несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, а не у випадку помилково сплачених сум єдиного внеску на невідповідний рахунок. Здійснення помилки дід час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть слугувати підставою для застосування штрафів".

Як вже зазначалось, така ж сама правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі №821/1897/17.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, під час судового розгляду не надав доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи відповідача, що стосуються обставин справи та містять посилання на загальні норми законодавства, які жодним чином не спростовують обґрунтування суду першої інстанції.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі, колегія суддів зазначає таке.

Розподіл судових витрат здійснено судом першої інстанції в порядку ст. 139 КАС України та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань асигнувань ГУ ДПС у Харківській обл. на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

В цій частині рішення суду першої інстанції ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується, відповідних доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у сумі 1500,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, частиною сьомою статті 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.

На підтвердження витрат з професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції позивачем надано до матеріалів справи копію додаткової угоди про узгодження договірної ціни від 13.06.2021, акт приймання-передачі робіт (послуг) від 28.07.2021, докази фактичної оплати позивачем вартості послуг адвоката у сумі 1500,00 грн.

Як убачається з акту приймання-передачі робіт (послуг) від 28.07.2021 до складу судових витрат на професійну правову допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції включено:

- складання відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області - 3 години;

- складення заяви про розподіл судових витрат (на професійну правничу допомогу) 05, години.

Проте, відзив на апеляційну скаргу, який надійшов від імені представника позивача, Другим апеляційним адміністративним судом залишено без розгляду, оскільки не скріплено підписом заявника.

Враховуючи викладене, відсутність фактичного підтвердження витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року по справі № 520/231/21 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді В.Б. Русанова Я.В. П`янова