Справа № 420/15567/21
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
02 вересня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати:
рішення ХХХІІІ сесії VII скликання Вилківської міської ради від 29.09.20 № 1509 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер :02:003:0215»;

рішення ХХХІІІ сесії VII скликання Вилківської міської ради від 30.03.21 № 319 «Про відмову в укладенні договору оренди землі для розміщення, експлуатації та обслуговування нежилої будівлі, танцювального майданчика з буфетом та літньою площадкою»;

рішення ХХХІІІ сесії VII скликання Вилківської міської ради від 27.05.21 № 512 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності та надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 »;

зобов`язати відповідача передати позивачу в оренду строком на 49 років земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови Вилківської міської ради, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0215, площею 0,0703 га для розміщення, експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, танцювального майданчику, з буфетом та літньою площадкою.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Головне завдання адміністративної юстиції - утвердження верховенства права над адміністративним свавіллям, захист прав і законних інтересів громадян від неправомірних дій і рішень органів виконавчої влади і, врешті-решт, забезпечення законності у сфері публічного управління.

Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб`єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об`єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 5 ЗК України одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За нормами частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з якою укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

Зазначені позивачем обставини підтверджують, що в основі спору лежить юридичний конфлікт стосовно права оренди земельної ділянки на 49 років, на якій розташована належна позивачеві будівля з танцювальним майданчиком, буфетом та літньою площадкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказану нежитлову будівлю позивачем придбано на підставі договору купівлі продажу від 10.03.20, посвідчений приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області Юрченком М.Є., НОК 193572, номер в реєстрі 383.

23.04.20 позивачем до Вилківської міської ради подано заяву про передачу їй в оренду земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови Вилківської міської ради, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0215, площею 0,0703 га для розміщення експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, танцювального майданчику, з буфетом та літньою площадкою.

Однак у квітні 2021 р. позивач дізналася про прийняті відповідачем рішення від 29.09.20 № 1509 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер :02:003:0215», від 30.03.21 № 319 «Про відмову в укладенні договору оренди землі для розміщення, експлуатації та обслуговування нежилої будівлі, танцювального майданчика з буфетом та літньою площадкою», а в червні 2021 р. про рішення від 27.05.21 № 512 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності та надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 ».

Підставою для звернення за судовим захистом позивач зазначає, що при наявності законних підстав для передачі їй в оренду строком на 49 років земельної ділянки, відповідачем навпаки прийняті рішення, в результаті яких позивач позбавляється сцени, половини танцювального майданчика; втрачається цілісність майданчика; втрачається танцювальний майданчик тощо. Позивач вбачає, що спірними рішеннями порушується принцип цілісності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, не дотримується законний порядок користування земельною ділянкою тощо, посилаючись на приписи ст. ст. 319, 321, 377 ЦК України.

До суду позивач звернулася як фізична особа, без статусу суб`єкта господарювання, а за даними ЄДРПОУ підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено на власним рішенням в 2017 р., номер запису: 2004380

Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного, на думку позивача, права приватної власності на належну позивачеві споруду, що розташована на спірній земельній ділянці, отримання права оренди земельної ділянки, що випливає із земельних відносин, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

При цьому суд враховує, що якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Із системного аналізу зазначених положень убачається, що не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2019 по справі № 921/158/18, відповідно до якого якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведене, зважаючи на суб`єктний склад сторін, суд дійшов висновку, що зазначений спір належить до юрисдикції цивільного суду, оскільки спір у ній не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2016 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною шостою статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір стосується приватноправових відносин, - Одеський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.170 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження по справі за її позовом до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк