Справа № 360/3598/21
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2021-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

06 вересня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3598/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовною заявою адвоката Оверченко Оксани Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов адвоката Оверченко Оксани Анатоліївни (далі- представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним (неправомірними) дії Сєвєродонецької міської військово- цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (Управління адміністративних послуг Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області) стосовно відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини за заявою ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Сєвєродонецьку міську військово-цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області (Управління адміністративних послуг Сєвєродонецької міської військово- цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області) зареєструвати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу батька (другого законного представника дитини).

В обґрунтування позовних зазначено, що у позивачки народився син. У зв`язку з тим, що позивачка знаходилася в шлюбі з ОСОБА_3 , в свідоцтві про народження серія НОМЕР_1 батьком дитини був записаний ОСОБА_3 . Дитина проживає разом з позивачкою, оскільки ОСОБА_4 перебуває у Державній установі "Темнівська виправна колонія (№ 100). Вже більше п`яти років з ОСОБА_3 ні позивачка, ні дитина стосунків не підтримує. Дитина повністю знаходиться на утриманні позивачки.

10 червня 2021 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, але позивачці відмовлено у зв`язку з тим, що відсутня письмова згода іншого з батьків на таку реєстрацію, що підтверджується відмовою від 10 червня 2021 року № 3384.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 21-22).

Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року відзив на позов Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області повернуто без розгляду (арк. спр. 33).

20 серпня 2021 року до суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) відповідачем надано письмові пояснення в яких зазначено, що 10 червня 2021 року до Управління адміністративних послуг Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі за текстом АП) звернулась ОСОБА_1 з приводу реєстрації місця проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Реєстрація місця проживання фізичних осіб здійснюється управлінням АП відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382 та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» ( далі по тексту - Постанова КМУ № 207).

На момент звернення до управління АП ОСОБА_1 подано неповний перелік документів для реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , а саме були відсутні: згода другого батька або рішення суду яким визначено місце проживання дитини, або рішення органу опіки та піклування (п.18 Постанова КМУ № 207, ст. 160 Сімейного Кодексу України); квитанції про сплату адміністративного збору за реєстрацію місця проживання з порушеннями; постанова про адміністративне правопорушення (арк. спр. 37-38).

Правом на подання відзиву на позов відповідач не скористався.

Відповідно до положень частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79, 90 КАС України, суд дійшов такого.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса народження: Луганська область, Луганська область), батьком якого є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 24 жовтня 2019 року серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про шлюб від 07 квітня 2015 року серії НОМЕР_3 (арк. спр. 7, 8, 40).

Відповідно до заочного рішення Кремінського районного суду Луганської області від 27 листопада 2020 року у справі № 414/1771/20 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (арк. спр. 10).

Судом встановлено, що вказаним рішенням спір щодо місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не вирішувався. Спір щодо проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відсутній.

Вказане рішення набрало законної сили 29 грудня 2020 року.

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 11665 від 10 червня 2021 року за адресою реєстрації позивачки не зареєстровано її сина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (арк. спр. 9).

10 червня 2021 року позивачка звернулась до відповідача із заявою, зареєстрованою за № 3384, про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , що є зареєстрованим місцем проживання позивачки (арк. спр. 11, 39).

Згідно з відміткою на заяві від 10 червня 2021 року № 3384 відповідачем в реєстрації місця проживання відмовлено, оскільки відповідно до пункту 11 Правил реєстрації місця проживання - особа не подала необхідних документів або інформації.

Спір, що є предметом розгляду в цій справі, виник через відмову відповідача здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої дитини позивача за визначеною позивачем адресою, оскільки не було надано згоду батька дитини, що не заперечується сторонами у справі.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постановою Кабінету Міністрів України № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02 березня 2016 року, а також Житловим кодексом Української РСР, Цивільним і Сімейним кодексами України.

Відповідно до статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Згідно з частиною восьмою статті 6 Закону № 1382-IV забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію;

- у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

- для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Згідно із статтею 10 Закону № 1382-IV правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 10 Закону розроблено Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі Правила № 207).

Пункт 18 Правил № 207 визначає перелік документів, які особа або її представник подає для реєстрації місця проживання:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

- право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

- право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах);

- проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби);

5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);

6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Відповідно до пункту 4 Правил громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

особа не подала необхідних документів або інформації;

у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Згідно з пунктом 5 Правил батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що для реєстрації місця проживання малолітньої дитини особа подає, зокрема, свідоцтво про народження дітей або дані щодо реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання одного із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування), також, заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи, (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання) (пункт 18 Правил).

Підставою відмови у прийнятті спірного рішення відповідачем визначено пункт 11 Правил у зв`язку з ненаданням відповідних документів або інформації, а саме згоди батька.

Перелік документів, необхідних для здійснення реєстрації малолітньої дитини, визначено пунктом 18 Правил, у тому числі і частиною четвертою вказаного пункту, отже, другий з батьків повинен надати свою письмову згоду у присутності особи, яка приймає заяву, або така згода підтверджується на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року № 296/8597/16-а та в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року №642/5375/17.

Суд звертає увагу, що виключенням щодо надання згоди другого з батьків є лише обставини коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування.

На підставі чого, суд дійшов висновку, що оскільки позивачем до органу реєстрації не було подано документів або інформації, передбаченої пунктом 18 Правил щодо згоди батька на проведення реєстрації місця проживання дитини, то відповідач обґрунтовано відмовив у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача.

Так, за змістом частини першої статті 160 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відтак, законодавство України визначає в якості способу визначення місця проживання дитини - домовленість між батьками дитини.

В той же час, звернення за вирішенням спорів, за наслідками вирішення яких приймаються рішення судами або органами опіки та піклування, передбачено виключно для випадків, коли така згода між батьками не досягнута (статті 161 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд

Відповідно до частини першої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Іншої законодавчої умови щодо реєстрації місця проживання за заявою одного з батьків за відсутності письмової згоди «коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду», суд акцентує увагу, що йдеться про рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи в порядку цивільного судочинства.

Як вже було зазначено судом, положеннями пункту 18 Правил реєстрації місця проживання визначено можливість реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків.

При цьому порядок не визначає, що така письмова згода надається у певній конкретній формі, зокрема виключно у вигляді заяви другого з батьків, а може бути викладена в будь-якій формі, в тому числі випливати з умов договору між батьками, право на укладення якого передбачено Сімейним кодексом України (стаття 9).

Єдиною умовою для врахування такої згоди другого з батьків є засвідчення її в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства".

Відповідно до статті 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5 засудженим за нормами, встановленими статтями 51, 59, 110, 151 Кримінально-виконавчого кодексу України, надаються короткострокові та тривалі побачення (розділ XIV. Порядок надання засудженим побачень і телефонних розмов з родичами, адвокатами та іншими особами).

На підставі викладеного, посилання позивача про неможливість отримання згоди другого з батьків, у зв`язку з перебуванням його у Державній установі «Темнівська виправна колонія (№ 100)», суд вважає необґрунтованими.

Крім того, суд критично оцінює посилання про не підтримання стосунків протягом п`яти років, оскільки з 2015 року по 27 листопада 2020 року позивач (юридично) перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який зазначений батьком у свідоцтві про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також суд звертає увагу, що відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі Порядок № 866), цей Порядок визначає механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (пункт 1).

Згідно з пунктом 72 Порядку № 866 для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Отже, у випадку ненадання ОСОБА_3 згоди на реєстрацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації позивачки вона має можливість вирішити вказане питання шляхом звернення або до суду зі позовом про визначення місця мешкання дитини в порядку цивільного судочинства, або подати відповідну заяву до органу опіки та піклування, який також наділений повноваженнями визначати місце мешкання дитини з одним із батьків.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пункт 4 частини першої статті 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи, що відповідачем доведена правомірність своїх дій, суд доходить висновку про не обґрунтованість позовних вимог та про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 908,00 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення в даній справі (арк. спр. 21-22).

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року позивачу зменшено розмір судового збору за подання позову до 454,00 грн (арк. спр. 44).

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 454,00 грн стягнути з позивача на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви адвоката Оверченко Оксани Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про зобов`язати вчинити певні дії відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Державного бюджету України судовий збір в сумі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири грн 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Смішлива