Справа № 640/639/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Київ №640/639/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії, Верховного Суду
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

- Державна казначейська служба України;

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії та до Верховного Суду, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії щодо виплати йому вихідної допомоги в розмірі 3 суддівських винагород;

- зобов`язати Вищий адміністративний суд України в особі Ліквідаційної комісії здійснити нарахування йому вихідної допомоги судді відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)2020) у розмірі 10 місячних заробітних плат та виплатити йому суму недоотриманої вихідної допомоги з утриманням відповідних податків і зборів;

- стягнути з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на його користь суму недоотриманої вихідної допомоги в розмірі 423 763,20 грн. та суму сплаченого судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 4 237,63 коп.;

- зобов`язати Верховний Суд як головного розпорядника коштів за бюджетною програмою, по якій здійснюється фінансування виплат вихідної допомоги суддям Вищого адміністративного суду України, забезпечити в повному обсязі фінансування вище вказаних витрат в порядку, визначеному бюджетним законодавством.

Ухвалою суду від 13.01.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 05.07.2021 задоволено клопотання Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві та замінено третю особу назване управління на Державну казначейську службу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що при звільненні у відставку з посади судді Вищого адміністративного суду України мав право на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-УІ. Проте, при звільненні Вищий адміністративний суд України виплатив йому вихідну допомогу лише в розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто у розмірі, передбаченому статтею 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-УІІ. Звернення позивача щодо виплати вихідної допомоги у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-УІ та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», Вищий адміністративний суд України безпідставно не взяв до уваги.

Згідно з доводами позивача сума протиправно недонарахованої та невиплаченої йому вихідної допомоги становить 423 763,20 грн.

Відповідач Вищий адміністративний суд України в особі Ліквідаційної комісії відзиву на позов не надав, хоча належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. Відповідач Верховний Суд надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про необґрунтованість позовних вимог, спрямованих до Верховного Суду з огляду на те, що ця вимога, а саме про зобов`язання Верховного Суду як головного розпорядника коштів за бюджетною програмою, по якій здійснюється фінансування виплат вихідної допомоги суддям Вищого адміністративного суду України, забезпечити в повному обсязі фінансування вище вказаних витрат в порядку, визначеному бюджетним законодавством, є передчасною та спрямованою на майбутнє. Станом на час розгляду справи судом відсутній факт невиконання Верховним Судом як розпорядником коштів вимог Бюджетного кодексу України. Просив відмовити у задоволенні позову в цілому.

Третя особа Державна казначейська служба України не скористалась своїм правом на надання пояснень щодо позову.

Ознайомившись із матеріалами справи суд встановив, що постановою Верховної Ради України від 22.10.2009 №1684-VІ ОСОБА_1 був обраний на посаду судді Вищого адміністративного суду України та обіймав посаду судді до 25.11.2020.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.11.2020 №3231/о/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивача звільнено з указаної посади судді на підставі його заяви, яка надійшла до Вищої ради правосуддя 12.11.2020.

На підставі цього рішення Вищої ради правосуддя Вищий адміністративний суд України в особі Голови ліквідаційної комісії видав наказ від 25.11.2020 №21-К «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду» позивача 25.11.2020 відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України та, поміж іншого, вирішено виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород.

Не погоджуючись із таким наказом в частині визначеного йому розміру вихідної допомоги, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії із заявою про виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

Листом від 29.12.2020 №330/12-14/20 Вищий адміністративний суд України в особі Голови ліквідаційної комісії повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати йому вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

Як убачається з розрахункових листів за листопад та грудень 2020 року позивачу було нараховано та виплачено вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, а саме в розмірі 181 612,80 грн. (60 537,60 грн. х 3), тоді як згідно з його доводами належало до нарахування та виплати 605 376,00 грн. (60 537,60 грн. х 10). Таким чином, сума протиправно недонарахованої та невиплаченої вихідної допомоги, як уважає позивач, становить 423 763,20 грн. (605 376,00 грн. - 181 612,80 грн.).

Оцінюючи дії Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії щодо виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 3 суддівських винагород, суд виходить із наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Гарантії незалежності суддів, у тому числі й гарантії їх матеріального забезпечення, неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України, який сформулював низку юридичних позицій з цього питання. Так, зокрема, Конституційний Суд України зазначав:

- «гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Це положення узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України» (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002);

- «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом» (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 03.06.2013 року №3-рп/2013);

- «будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України» (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013);

- «конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя» (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 08.06.2016 №4-рп/2016);

- «Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею)» (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 04.12.2018 №11-р/2018);

- «системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність» (абзац тридцять перший підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).

Такі юридичні позиції Конституційного Суду України збігаються з приписами міжнародних документів з питань статусу та незалежності суддів. Зокрема, у Монреальській універсальній декларації про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), в Основних принципах незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 та від 13.12.1985, у Рекомендаціях щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів, ухвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалених резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989, в Європейському статуті судді, ухваленому Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році, в Європейській хартії "Про статус суддів" від 10.07.1998, у Всесвітній (Універсальній) хартії судді, схваленій Міжнародною Асоціацією Суддів 17 листопада 1999 року, Тайбей (Тайвань), звернуто увагу на необхідність усіма можливими національними та міжнародними органами гарантувати незалежність суддів, у тому числі і здійснювати належне матеріальне забезпечення суддів.

Відповідно до пункту 6.4 Європейської хартії "Про статус суддів" від 10.07.1998 статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

В Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 №(2010)12, яка замінила Рекомендацію Комітету Міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13.10.1994 №(94)12, зазначається, що «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхнє рішення. Мають існувати … гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

«Незалежна судова система потребує відповідної економічної основи. Саме держава повинна забезпечувати судову владу належними ресурсами в достатній кількості для того, щоб запобігти будь-якому впливу, як з боку виконавчої, так і з боку законодавчої влади. Навіть якщо держава потерпає від нестачі фінансових ресурсів, судді та суди, як фундаментальна частина держави, повинні отримувати їхню частину доступного фінансування в повному обсязі настільки, наскільки це можливо» (висновки «Економіка, юрисдикція та незалежність» (Перша експертна комісія Міжнародної Асоціації Суддів, Монтевідео, 21-24.11.2005).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України наголошує, що однією з гарантій незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, яке має гарантувати здійснення справедливого, незалежного, безстороннього правосуддя, а також, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами.

Конституційний Суд України згідно з позицією, викладеною в рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013, вказав, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим, парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому, законодавець може розглядати їх як об`єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Частиною третьою статі 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України №2862-ХІІ) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Закон втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ (далі - Закон України №2453-VI).

Законом України №2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку. Так, згідно із статтею 136 цього Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

У подальшому підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, статтю 136 у Законі України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, виключено.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VII (далі також - Закон №1402-VII), який набрав чинності 30.09.2016, виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою відновлено, і статтею 143 цього Закону визначено розмір вихідної допомоги - 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Отже, до внесення змін Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII частиною першою статті 136 Закону №2453-VІ передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІI визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон №2453-VІ, крім положень, зазначених в пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Разом з тим, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІI з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом №2453-VІ.

Ураховуючи зазначену правову норму, права, обов`язки та гарантії позивача, в тому числі при виході у відставку, визначаються саме Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

При цьому Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Згідно з доводами позивача прийняття Конституційним Судом України указаного рішення є підставою для виплати йому Вищим адміністративним судом України вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Також у Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Як зазначалось вище, Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втратила чинність 15.04.2020.

З огляду на те, що заява позивача до Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку надійшла 12.11.2020, рішення Вищою радою правосуддя про його звільнення у відставку прийняте 24.11.2020, то, таким чином, правовідносини між сторонами щодо виплати позивачу вихідної допомоги виникли після прийняття Конституційним Судом Рішення від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020, що зумовлює необхідність застосування до цих правовідносин статті 136 Закону № 2453-VІ, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, стаття 143 Закону №1402-VII, що передбачає виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки пунктом 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» указаного Закону чітко визначено, що права, обов`язки, гарантії суддів, зокрема, Вищого адміністративного суду України до припинення його діяльності та ліквідації в установленому законом порядку визначаються Законом №2453-VІ, який, у свою чергу, передбачає виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних суддівських винагород.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що Вищий адміністративний суд України в особі Ліквідаційної комісії при його звільненні у відставку необґрунтовано виплатив йому вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, замість 10 суддівських винагород.

Відтак, вимога позивача про визнання протиправними таких дій Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.

Відповідно до відомостей, що у відкритому доступі містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search, Вищий адміністративний суд України (ідентифікаційний код 33235788) перебуває в стані припинення. Запис про його припинення відсутній.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивачу виплачено вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, а саме 181 612,80 грн. (60 537,60 грн. х 3), тоді як до виплати йому належить вихідна допомога в розмірі 10 суддівських винагород, а саме в розмірі 605 376,00 грн. (60 537,60 грн. х 10). Отже, сума протиправно недонарахованої та невиплаченої вихідної допомоги становить 423 763,20 грн. (605 376,00 грн. - 181 612,80 грн.).

Суд погоджується з таким розрахунком позивача щодо визначення розміру недоотриманої ним вихідної допомоги, тому не вбачає за доцільне зобов`язувати Вищий адміністративний Суд України в особі Ліквідаційної комісії нарахувати йому цю допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача про зобов`язання останнього зробити таке нарахування.

Водночас суд дійшов висновку, що з метою поновлення порушеного права позивача на отримання належної йому у повному розмірі вихідної допомоги, а саме в розмірі 423 763,20 грн., достатнім буде задоволення його позовної вимоги про стягнення з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на його користь указаної суми.

Тому, в частині зобов`язання Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії виплатити позивачу суму недоотриманої вихідної допомоги позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Водночас, за висновком суду, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача, в якій він просить суд зобов`язати Верховний Суд як головного розпорядника коштів за бюджетною програмою, по якій здійснюється фінансування виплат вихідної допомоги суддям Вищого адміністративного суду України, забезпечити в повному обсязі фінансування вище вказаних витрат в порядку, визначеному бюджетним законодавством, погоджуючись і доводами Верховного Суду про передчасність звернення позивача із такою вимогою.

Так, згідно з частиною першою статті 148 Закону №1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 149 названого Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України визначено, що у разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

Ураховуючи викладене фінансування ліквідації Вищого адміністративного суду здійснюється в межах видатків, передбачених Верховному Суду в Державному бюджеті України на відповідний рік на підставі відповідних запитів ліквідаційної комісії.

Наразі факт невиконання Верховним Судом як розпорядником коштів вимог Бюджетного кодексу України в частині, що стосується фінансування ліквідації Вищого адміністративного суду України, зокрема, в частині виплати вихідної допомоги позивачу у повному розмірі, відсутній, що зумовлює необхідність відмовити у задоволенні вищевказаної позовної вимоги.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, що зумовлює необхідність часткового їх задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Ураховуючи, що при зверненні до суду з даним адміністративним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 4 237,63 грн. за звернення з вимогою майнового характеру, яку судом задоволено у повному обсязі, зазначені кошти підлягають йому поверненню за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії та Верховного Суду задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 суддівських винагород, замість 10 суддівських винагород.

Стягнути з Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 недоотриману суму вихідної допомоги в розмірі 423 763,20 грн. (чотириста двадцять три тисячі сімсот шістдесят три тисячі гривень 20 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Вищого адміністративного суду України в особі Ліквідаційної комісії (01029, м. Київ, вул. Московська, 8, корпус 5, ) в розмірі 4 237,63 грн. (чотири тисячі двісті тридцять сім тисяч 63 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко