Справа № 420/5664/21
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5664/21
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у період з 21 березня 2009 року по 30 листопада 2015 року від базового місяця березень 2009 року, з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року від базового місяця січень 2008 року, з 01 березня 2018 року по 31 липня 2019 року від базового місяця березень 2018 року;

- зобов`язати нарахувати і вплатити індексацію грошового забезпечення з 21 березня 2009 року по 30 листопада 2015 року від базового місяця березень 2009 року, з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року від базового місяця січень 2008 року, з 01 березня 2018 року по 31 липня 2019 року від базового місяця березень 2018 року.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та наказом від 31.07.2019 року № 168 позивача було звільнено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку з закінченням строку контракту. Так, у період з березня 2009 року по 31 липня 2019 року відповідач не проводив взагалі або проводив частково нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Південного Одеського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17 грудня 2014 року по 28 лютого 2018 року в повному обсязі. Зобов`язати Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і вплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 грудня 2014 року по 28 лютого 2018 року в повному обсязі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частинаї відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що рішення суду пршої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати апелянту індексації грошового забезпечення за період з 21 березня 2009 року по 30 листопада 2015 від базового місяця березень 2009 року та встановлення базового місяця 2008 року для задоволеного судом першої інстанції періоду (17.12.2014 28.02.2018) ухвалено з порушенням норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції помилково рахує, що виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення військовослужбовця з метою його переміщення до іншої військової частини Національної гвардії України, для подальшого проходження ним військової служби, автоматично тягне за собою обов`язок такої військової частини у повній мірі розрахуватись з таким військовослужбовцем за усіма нормами забезпечення, у тому числі і грошового. Також, апелянт зазначив, що відповідачем вже проведено нарахування індексації апелянту, проте відповідач невірно встановив базові місяці для нарахування індексації грошового забезпечення, а тому вимоги апелянта щодо встановлення в судовому порядку базових місяців для нарахування індексації його грошового забезпечення є правомірною та не може вважатися передчасною. Крім того, апелянт зазначив, що період з 01.03.2018 року по 31.07.2019 року від базового місяця 2018 року апелянтом не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника Південного територіального управління Національної гвардії України від 31.07.2019 року № 168, припинено контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу підполковника ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запис, з 31 липня 2019 року.

Представник позивача направив адвокатський запит до начальника Південного Одеського Територіального управління Національної гвардії України з проханням повідомити чи виплачувалась позивачу за час проходження військової служби по день звільнення індексація грошового забезпечення, якщо виплачувалась, то зазначити періоди її сплати, а якщо не виплачувалась, то повідомити про причини її невиплати, та надати довідку про фактичне сплачене грошове забезпечення, копії грошового атестату та послужного списку.

На вказаний запит відповідачем надано відповідь листом від 16.11.2020 року №3/32/2-3275, що відомості по 2017 рік здані до Центрального архівного відділу та право на отримання індексації у 2018 році, у позивача виникло у грудні 2018 році, додавши довідку про проведення індексації грошового забезпечення у 2018-2019 роках.

Представник позивача з адвокатським запитом звернувся до Центрального архівного відділу Національної гвардії України з проханням надати особисті картки на грошове забезпечення позивача за період з 01.01.2009 року по 31.12.2013 року, на який ним отримано відповідь листом від 07.12.2020 року № 790 з доданими особистою карткою № 237/89.

Позивач подав заяву до начальника Центрального архівного відділу Національної гвардії України з проханням надати копії особистих карток на грошове забезпечення за період з 01.01.2010 року по 31.12.2017 року та послужного списку.

Листом від 28.01.2021 року № 101 позивач отримав відповідь, відповідачем надіслано на адресу позивача копії особистих карток на грошове забезпечення за 2009 роки військової частини НОМЕР_1 , за 2010-2011 роки військової частини НОМЕР_2 , за 2011-2014 роки військової частини НОМЕР_3 , 2014-2016 роки військової частини НОМЕР_1 стосовно нарахувань та виплат грошового забезпечення та копію послужного списку ОСОБА_1 .

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 21.03.2009 року по 21.12.2009 року позивач проходив військову службу в управлінні Південного територіального командування ВВ МВС України. З 21.12.2009 року по 27.07.2011 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , та з 27.07.2011 року по 17.12.2014 року у військовій частині НОМЕР_3 , та з 17.12.2014 року по 18.04.2019 року на різних посадах у Південному територіальному управлінні Національної гвардії України. Враховуючи, що позивач не проходив військову службу у період з 22.12.2009 року по 16.12.2014 року в управлінні Південного територіального командування ВВ МВС України, правонаступником якого є Південне Одеське територіальне управління Національної гвардії України, у відповідача відсутній обов`язок щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність у ненарахуванні та виплати індексації грошового забезпечення у період з 22.12.2009 року по 16.12.2014 року та зобов`язання нарахувати та виплатити є безпідставними та не належать задоволенню. Щодо періоду з 21 березня 2009 року по 21.12.2009 року, суд встановив, що відповідно до особистої картки № 237/89 на грошове забезпечення за 2009-2010 рік, за цей період відповідачем нараховувалось та виплачувалось індексація грошового забезпечення, таким чином, позовні вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню. Стосовно періоду з 17 грудня 2014 року по 30 листопада 2015 року та з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, суд зазначив, що на грошове забезпечення за 2014-2015 роки позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у квітні, травні, липні, серпні 2015 року, та у грудні 2016 року, тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 17 грудня 2014 року по 28 лютого 2018 року є правомірними. Однак, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги у встановленні базового місяця березень 2009 року за період з 21 березня 2009 року по 30 листопада 2015 року та базовий місяць січень 2008 року за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування індексації грошового забезпечення, визначення базового місяця та суми такого нарахування належить до повноважень відповідача, які є дискреційними. Щодо періоду з 01 березня 2018 року по 30 листопада 2018 року, суд зазначив, що відповідно до п.1-1 Порядку № 1078, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. З огляду на те, що індекс споживчих цін у цей період не перевищив вищезазначений поріг індексації, відповідачем правомірно не нараховано індексацію грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з вимог апеляційної скарги, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволененні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у період з 21.03.2009 року по 16.12.2014 з урахуванням базового місяця березень 2009 року та відмовою у встановленні базового місяця за період з 17.12.2014 року по 28.02.2018 року, а саме: (з 17.12.2014 по 30.11.2015 застосовуючи базовий місяць березень 2009 року) та (з 01.12.2015 по 28.02.2018 застосовуючи базовий місяць січень 2008 року).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з статтями 1 та 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Згідно з положеннями ст.8 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо: індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011 -XII (надалі - Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно частини 3 вищезазначеної статті грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282. (надалі - Закон України №1282-ХІІ)

Статтею 1 Закону України №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.2 Закону України №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України №1282- XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами 1-2 ст.5 Закону України №1282-ХІІ встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону України №1282-Х1І).

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078. (надалі Порядок №1078)

Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003р. №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.8 п.4 Порядку №1078).

Згідно з п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Відсутність коштів на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів є безпідставними, оскільки виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. Звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

Як вбачається зі змісту вимог апеляційної скарги, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у період з 21.03.2009 року по 16.12.2014 року із застосуванням базового місяця - березень 2009 року.

Судом першої інстанції встановлено, що з 21.03.2009 року по 21.12.2009 року позивач проходив військову службу в управлінні Південного територіального командування ВВ МВС України. З 21.12.2009 року по 27.07.2011 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , та з 27.07.2011 року по 17.12.2014 року у військовій частині НОМЕР_3 , згідно послужного списку форми №10С (а.с.32-34).

З урахуванням того, що у період з 22.12.2009 року по 16.12.2014 року позивач не проходив військову службу в управлінні Південного територіального командування ВВ МВС України - у відповідача був відсутній обов`язок щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача у ненарахуванні та виплати індексації грошового забезпечення у період з 21.03.2009 року по 16 грудня 2014 року є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглядаючи питання встановлення базових місяців, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 17 грудня 2014 року по 28 лютого 2018 року позивачу протиправно не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки індексація грошових доходів позивача передбачена нормами законодавства та відповідачем така індексація не нарахована та не виплачена в повному обсязі, така бездіяльність відповідача є протиправною.

В матеріалах справи наявні особисті картки та довідки про виплату індексації зі змісту яких вбачається, що відповідачем не було в повному обсязі нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Також, згідно особистої картки № 174/65 на грошове забезпечення за 2014 та 2015 роки вбачається, що позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у квітні, травні, липні, серпні 2015 року, та у грудні 2016 року (особиста катка на грошове забезпечення за 2016 рік), що підтверджується наданою відповідачем довідкою про виплату індексації.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно протиправності дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17 грудня 2014 року по 28 лютого 2018 року.

Поряд з цим, розглядаючи питання який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації, суд першої інстанції виходив з того, що такі позовні вимоги є передчасними, оскільки у цій частині права позивача ще не були порушені.

В апеляційній скарзі апелянт просив, розглянути питання встановлення базового місяця за період з 17.12.2014 року по 28.02.2018 року (з 17.12.2014 по 30.11.2015 застосовуючи базовий місяць березень 2009 року) та (з 01.12.2015 по 28.02.2018 застосовуючи базовий місяць січень 2008 року).

Ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004р. у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Колегія суддів також зазначає, що повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону №1282-XII, покладається на відповідача, таким чином, відсутні підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивачу в період з 17.12.2014 року по 28.02.2018 рік з урахуванням базових місяців: березнь 2009 року за період з 17 грудня 2014 року по 30 листопада 2015 року та січень 2008 року за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

Отже, суд дійшов висновку, що порушене питання не було предметом розгляду відповідачем до подачі позову, а тому відсутні правові підстави вважати, що відповідне право позивача було порушено.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у разі незгоди з подальшими діями відповідача щодо визначення базового місяця, розміру нарахування та виплати індексації, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися за захистом порушених прав до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а тому у задоволені апеляційної скарги слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець