Справа № 300/4398/21
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2021 р. справа № 300/4398/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Тимощука О.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Ткачук О.П.,

представника позивача - Маланія О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Відділу Державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)

про визнання протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ) 18.08.2021 звернувся в суд з позовною заявою до Відділу Державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (надалі, також відповідач), у якій просить визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 04.09.2019 по виконавчому провадженню ВП №59913417.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказав на те, що відповідачем протиправно винесено оскаржену постанову, незважаючи на те, що виконавчий документ, на підставі заяви стягувача, повернуто без виконання. Позивач зауважив, що виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання виконавчого листа виконавцем фактично не здійснювались. На переконання ОСОБА_1 стягнення виконавчого збору можливе лише у разі фактичного виконання виконавчого документа.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.08.2021 відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи на 02.09.2021 о 14:00 год, який буде здійснюватись відповідно до особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтею 287 КАС України (а.с.14-15).

На адресу суду 31.08.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №78832 від 31.08.2021. У відзиві, представник відповідача проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечив, вказав на підставність, правомірність дій державного виконавця, які відповідали вимогам частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, зазначив, що позивач був повідомлений про наявність постанови про стягнення виконавчого збору, та звернув увагу на те, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, в іншому випадку, виконавець зобов`язаний стягнути з боржника виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Враховуючи викладені обставини, представник відповідача просить суд у задоволенні вимог позивача відмовити.

У судове засідання, призначене на 02.09.2021 о 14:00 год не з`явився представник відповідача, який відповідно до приписів статті 268 КАС України повідомлявся завчасно та належним чином про дату, час і місце проведення судового розгляду справи. При цьому, жодних клопотань чи заяв від представника відповідача щодо здійснення розгляду справи за його відсутності на адресу суду не надходило.

Частиною 3 статті 268 КАС України передбачено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Водночас, частинами 1 та 3 статті 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи те, що неявка представника відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за такої явки сторін за наявними у справі доказами.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на розгляді справи по суті за відсутності відповідача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі зважаючи на обставини, викладені у позовній заяві.

Заслухавши позицію представника позивача, розглянувши та дослідивши в сукупності позовну заяву, відзив на позов та письмові докази, наявні у матеріалах даної адміністративної справи, судом встановлено такі обставини.

Державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Черкасом М.І. постановою від 04.09.2019 відкрито виконавче провадження №59913417 з виконання виконавчого листа, виданого Івано-Франківським міським судом №344/10182/2016 від 09.12.2013, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості в розмірі 1725619,29 грн. Згідно зі змістом пункту 2 постанови, з боржника постановлено стягнути виконавчий збір у розмірі 172 561,93 грн.

Того ж дня, виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 172 561,93 грн.

Надалі, постановами державного виконавця від 05.04.2021 ВП №59913417 накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 , а також, на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, і на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Постановою державного виконавця від 15.04.2021 ВП №59913417 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , отримані у ТОВ «ГУДВЕЛЛІ УКРАЇНА», однак у зв`язку із звільненням позивача з роботи на підставі наказу №135-К від 08.06.2021, виконавчий лист №344/10182/2013 від 09.12.2013 (ВП №59913417) повернуто на адресу Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ без виконання.

У зв`язку з правонаступництвом стягувача, 24.05.2021 державним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, а саме Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ».

Зважаючи на відсутність будь-яких фінансових чи майнових претензій до ОСОБА_1 у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ» та виконання позивачем його зобов`язань у повному обсязі, стягувачем подано до відповідача заяву від 13.07.2021 №186/4 про повернення виконавчого документа №344/10182/2016 від 09.12.2013.

В результаті розгляду поданої стягувачем заяви, 13.08.2021 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому, у вказаній постанові виконавцем зазначено, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження виносяться у окреме виконавче провадження.

Так, 13.08.2021 державним виконавцем, з метою стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 172 561,93 грн, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66507857 з виконання постанови №59913417 від 04.09.2019. Копію вказаної постанови направлено позивачу простою кореспонденцією засобом поштового зв`язку 13.08.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією супровідного листа №В-9/72687/88.

Враховуючи необхідність стягнення з боржника суми виконавчого збору, того ж дня - 13.08.2021 винесено постанови про арешт майна та коштів боржника, які також направлені позивачу засобом поштового зв`язку 13.08.2021.

Зважаючи на переконання позивача у тому, що оскаржена постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 04.09.2021 ВП №59913417 не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», з метою захисту своїх порушених прав та інтересів позивач звернувся з цим позовом до суду.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі, також Закон №1404-VIII).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 за №1404-VIII у редакції від 19.01.2019 чинній, на момент відкриття виконавчого провадження №59913417 та винесення оскарженої постанови встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, які визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону №1404-VІІІ).

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі змістом пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частин 1, 5 статті 26 цього ж Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (частина 1 статті 28 Закону №1404-VIIІ).

Частинами 1, 2, 4 статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що єдиною обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує необхідність сплати боржником виконавчого збору є відкриття виконавчого провадження, тобто початок примусового виконання рішення.

При цьому, виконавчий збір стягується з боржника не зважаючи на фактичне виконання ним рішення добровільно чи за участю виконавця і здійснення ним будь-яких дій з примусового виконання такого рішення.

Водночас, всупереч доводам позивача, Законом №1404-VIII у редакції, чинній на час винесення спірної постанови чітко встановлено, що сума виконавчого збору обчислюється державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що лише підлягає стягненню з боржника, тобто не залежно від того, чи таку суму буде стягнуто у майбутньому, виконавчий збір безумовно підлягає сплаті боржником.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 04.10.2018 по справі №819/2389/15, де Суд зазначив, що невиконання боржником у встановлений строк рішення суду в добровільному порядку є підставою для примусового виконання такого рішення, що, в свою чергу, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.

При цьому, слід звернути увагу позивача на те, що частиною 5 статті 27 Закону №1404-VIII, якою визначено перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується, добровільне виконання боржником своїх зобов`язань боржником після початку примусового виконання рішення виконавцем до таких підстав не віднесено. Натомість, частиною 9 цієї ж статті Закону встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з цим, посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у постанові від 18.04.2018 по справі №761/11524/15 та Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 по справі №2540/3203/18, суд вважає помилковим та недоречним, оскільки спірні правовідносини в межах цих справ виникли внаслідок відкриття виконавцями виконавчих проваджень під час дії частини 2 статті 27 Закону №1404-VIII в редакції, до змін внесених Законом №2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018. Так, частина 2 статті 27 Закону до внесених до неї змін, тобто до 28.08.2018 передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Таким чином, посилання позивача та його представника на вищевказані рішення Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, що стосуються правовідносин, які врегульовувались правовими положеннями Закону №1404-VIII у попередніх редакціях, нечинних на момент винесення виконавцем оскарженої постанови є недоцільним, а тому, не можуть враховуватись судом під час вирішення даного публічно-правового спору.

Отже, бездіяльність позивача, що проявилась у невиконанні рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, зумовила необхідність примусового його виконання, що є безумовною підставою для стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21.05.2012 №5 «Про внесення змін до постанови Пленуму ВАСУ від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Разом з цим, як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.10.2018 по справі №819/2389/15, невиконання боржником у встановлений строк рішення суду в добровільному порядку є підставою для примусового виконання такого рішення, що, в свою чергу, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження. При цьому Закон не ставить можливість застосування таких санкцій у залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Суд вважає також безпідставними доводи позивача в частині протиправності відкриття виконавцем виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору після повернення виконавчого документа стягувачу, зважаючи на таке.

Так, частиною 4 статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, чинній на момент винесення постанов визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Вимоги вказаної норми державним виконавцем виконано, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В той же час, відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З урахуванням наведеного, виконавець не позбавлений можливості виносити постанову про стягнення виконавчого збору після повернення виконавчого документа, зважаючи на невиконання позивачем постанови про стягнення виконавчого збору на підставі постанови від 04.09.2019.

Твердження позивача про неналежне повідомлення його щодо винесених виконавцем постанов також, на переконання суду, є помилковими, оскільки в силу приписів частини 1 статті 28 Закону №1404-VIII, ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленим про початок примусового виконання рішення, зважаючи на підтверджене матеріалами справи надсилання постанов за адресою позивача, зазначеною у виконавчому документі.

Неотримання позивачем поштової кореспонденції, за обставин, які не залежали від волі виконавця, не може бути підставою для тверджень про неналежне виконання державним виконавцем обов`язку щодо повідомлення боржника про вчинені в ході виконавчого провадження дії та винесені постанови.

Враховуючи встановлені обставини та висновки суду, з огляду на невиконання ОСОБА_1 самостійно виконавчого документа, до моменту відкриття виконавчого провадження з примусового його виконання, та враховуючи встановлений Законом №1404-VIII обов`язок виконавця стягувати з боржника виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, яка лише підлягала стягненню, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи висновок суду про необґрунтованість позову, в силу вимог статті 139 КАС України не підлягають стягненню із відповідача - суб`єкта владних повноважень витрати позивача, пов`язані з розглядом даної справи, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 250, 271, 272, 287, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ;

відповідач - Відділ Державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), адреса: вул. Галицька, буд. 45, м. Івано-Франківськ, 76018,, код ЄДРПОУ - 35021710

Суддя /підпис/ О.Л.Тимощук