Справа № 280/4745/20
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2021 року м. Дніпросправа № 280/4745/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року (суддя Сіпака А.В., повний текст складено 12.04.2021) у справі №280/4745/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району про зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив: зобов`язати Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району здійснити виплату коштів у розмірі 18590,00 гривень на користь позивача в якості недоплаченої грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2018-2020 роки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що він є учасником бойових дій та має право на отримання разової грошової допомоги, що виплачується щорічно до 05 травня. Зазначав, що протягом 2018 - 2020 років грошова допомога до 5 травня йому виплачувалася у розмірах, визначених Постановами КМУ, що є значно меншими, ніж встановлено Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Вказував, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 3-р/2020, він має право на отримання грошової допомоги до 5 травня в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, як то передбачено ч. 5 ст. 12 названого Закону. З цих підстав він звертався до відповідача із заявою про перерахунок допомоги за вказаний період та виплати недоплачених коштів, однак отримав відмову. Позивач вважав, що відповідачем порушено його право на отримання разової грошової допомоги у розмірах, що передбачені чинним законодавством.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

зобов`язано Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (з урахуванням раніше виплачених сум).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично виходив з того, що з дня прийняття 27.02.2020 Конституційним Судом України рішення № 3-р/2020 у справі

№1-247/2018(3393/18) у позивача виникло право на соціальне забезпечення у відповідності до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в редакції Закону № 367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10рп/2008), яка передбачала розмір допомоги до 5 травня учасникам бойових дій як п`ять мінімальних пенсій за віком. З цих підстав суд вказав, що відповідачем безпідставно в 2020 році здійснено виплату позивачу грошової допомоги до 5 травня у розмірі меншому, ніж визначено Законом № 3551-ХІІ. Разом з цим, суд дійшов висновку, що вказана допомога у 2018 та 2019 роках правомірно виплачувалась відповідачем у розмірах, передбачених постановами Кабінету Міністрів України, а тому підстави для задоволення позову в цій частині заявлених вимог - відсутні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та закрити провадження у справі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що розмір допомоги до 5 травня, зокрема, для учасників бойових дій в 2020 році визначений Постановою КМУ від 19.02.2020 №112. Отже допомогу у 2020 році відповідачем правомірно нараховано та виплачено позивачеві у розмірі 1390 грн. у відповідності до названої постанови, яка, як зауважує відповідач, прийнята до ухвалення Конституційним Судом України рішення №3-р/2020. Скаржник, з посиланням на приписи БК України, зауважує, що Управління не має власних коштів, а є лише розпорядником бюджетних коштів. Скаржник наголошує, що управління виконує лише функцію виплати допомоги (тобто перерахування коштів на розрахунковий рахунок банківської установи, де особа отримує пенсію), а не встановлює її розмір. Виплата допомоги в більшому розмір призведе до факту нецільового використання бюджетних коштів.

Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач своїм процесуальним правом щодо оскарження рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, не скористався, а відповідачем, з огляду на наведені ним аргументи та вимоги апеляційної скарги, судове рішення оскаржено в частині задоволених позовних вимог.

Отже, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, за наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції надає оцінку рішенню суду першої інстанції, на предмет його законності та обґрунтованості, в частині задоволених позовних вимог, тобто перевіряє судове рішення в межах аргументів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 .

У 2018 році позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 1265,00 грн.

У 2019 році позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 1295,00 грн.

У 2020 році позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 1390,00 грн.

Відповідач листом від 30.06.2020 на заяву позивача від 16.06.2020 повідомив, що виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій до 5 травня у 2018-2020 рр. здійснена відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170, від 20.03.2019 за №237, від 19.02.2020 за №112, а отже у порядку та розмірі встановленому чинним законодавством.

Не погоджуючись з розміром виплаченої допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно з п. 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI абз. 5 ч. 22 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у редакції, яка передбачала, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплату разової грошової допомоги у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ (далі - Закон № 79-VІІІ) розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст. 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19 лютого 2020 року №11 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою визначено у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги учасникам бойових дій у розмірі 1390 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року у справі № 1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У даному рішенні Суд дійшов висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України іншого, ніж у ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551-ХІІ, що суперечить принципу верховенства права, встановленому ст. 8 Конституції України.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, з 27 лютого 2020 року до застосування підлягають положення ст. 12 Закону № 3551-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008), за якими щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Як встановлено вище, відповідачем у 2020 році виплачено ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1390,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж визначено статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі меншому, ніж визначено статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», діяв протиправно та порушив право позивача на отримання такої допомоги у належному розмірі.

Також, суд апеляційної інстанції наголошує, що норми підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанови Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, не можуть змінювати приписів Закону №3551-ХІІ. При цьому, вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім цього, при вирішенні цієї справи, судом взято до уваги висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у рішенні від 29 вересня 2020 року у зразковій справі №440/2722/20, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, предметом спору у якій є нарахування та виплата разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік особі, яка має статус особи з інвалідністю та має право на пільги, передбачені статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року у справі № 1-247/2018 (3393/18).

Аргументи скаржника в апеляційній скарзі на неможливість виплати допомоги до 5 травня позивачу у більшому розмірі, ніж те визначено Постановою №112, з огляду на те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, а при отриманні цільових коштів лише спрямовує їх за призначенням та у визначених розмірах, на переконання суду апеляційної інстанції, в контексті спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки даний вид допомоги гарантований законом та її неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.

В спірному випадку відмова Управління в перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі, визначеному Законом № 3551-XII, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення цього Закону є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України).

У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Решта аргументів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року по справі №280/4745/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складено 02.09.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк