Справа № 600/3116/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/3116/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відновити ОСОБА_1 , нарахування та виплату пенсії за віком починаючи з 01 січня 2021 року.

Позов обґрунтовано протиправним припиненням відповідачем виплати пенсії позивачу у зв`язку з неподанням нею до територіального органу Пенсійного фонду України повідомлення та відповідних документів про наявність у паспорті позивача відмітки про право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера за серією та/або номером паспорта, оскільки пенсійним органом було виявлено розбіжність у даних Державного реєстру фізичних осіб-платників податків стосовно позивача. Зазначене позивач вважає протиправним, оскільки вважає, що обов`язок реєстрації у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків покладається на особу, яка відмовляється від такого номеру після набрання чинності Податкового кодексу України. Натомість позивач відмовилась від ідентифікаційного номера у 2005 році і на виконання діючих на той час вимог чинного законодавства повідомила про це орган Державної податкової служби, а органом внутрішніх справ у свою чергу проставлено в паспорті відмітку про те, що позивач має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера. Припинивши виплату пенсії позивачу, відповідач, фактично, позбавив її гарантованого Конституцією України права на соціальний захист та засобів існування.

Ухвалою суду від 13 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечував проти позовних вимог. Посилався на те, що у березні 2019 року органами Пенсійного фонду України було отримано інформацію щодо осіб, дані яких (РНОКПП або серія та номер паспорту) за інформацією Державного реєстру фізичних осіб платників обліковуються як недійсні чи відсутні. Серед зазначених осіб було вказано і позивача. З метою з`ясування причин наявних розбіжностей позивач неодноразово повідомлялась про необхідність термінового звернення до органу Пенсійного фонду України. Проте вона не з`явилась до пенсійного органу з необхідними документами (паспортом та документом про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (в разі відмови через свої релігійні переконання від його прийняття з відповідною відміткою у паспорті, проставленою органами державної податкової служби), у зв`язку з чим було припинено виплату їй пенсії з січня 2021 року. Вказуючи на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, відповідач просив суд відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 1994 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV.

З матеріалів справи вбачається, що в аркуші 8 паспорта громадянина України ОСОБА_1 наявна відмітка від 03 березня 2005 року про те, що позивач має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера.

Відповідно до змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 24 березня 2021 року №871-709/П-17/8-2400/21, виданого за результатами розгляду звернення позивача щодо припинення виплати їй пенсійного забезпечення, згідно пункту 3 частини 2 статті 16 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа зобов`язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, протягом десяти днів з моменту їх виникнення. У березні 2019 року органами Пенсійного фонду України було отримано інформацію щодо осіб, дані яких (РНОКПП або серія та номер паспорту) за інформацією Державного реєстру фізичних осіб - платників обліковуються як недійсні чи відсутні. Серед зазначених осіб було вказано і позивача. Відтак, з метою з`ясування причин таких розбіжностей позивач неодноразово повідомлялась про необхідність термінового звернення до органу Пенсійного фонду України. Зокрема, відповідного листа від 16 грудня 2020 року №2400-1708-8/35638 було надіслано за адресою позивача, що міститься в матеріалах пенсійної справи.

Однак, зважаючи, що до органу Пенсійного фонду України із необхідними документами (паспортом та документом про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (в разі відмови через свої релігійні переконання від його прийняття - з відповідною відміткою у паспорті, проставленою органами державної податкової служби)), позивач не з`явилась, виплату пенсії з січня 2021 року було припинено.

Як зазначено у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 05 травня 2021 року №1404-11693/П-03/8-2800/21, надісланого позивачу за результатами розгляду її звернення від 31 березня 2021 року, виплату пенсії призупинено відповідно до рекомендації Міністерства фінансів України щодо зупинення або припинення виплат, наданої Пенсійному фонду України відповідно до Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №136, у зв`язку з тим, що за даними Державної податкової служби України на дату формування рекомендації реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта не відповідають інформації, яка наявна в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.

Оскільки після повідомлення позивача листами від 04 квітня 2019 року та від 16 грудня 2020 року про умови продовження виплати пенсії позивач не звернулась до пенсійного органу, виплату пенсії було припинено з січня 2021 року.

Зазначено, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись до Головного управління із заявою про поновлення виплати пенсії, реєстраційним номером облікової картки платника податків (за наявності), дійсним паспортом громадянина України (з відміткою про наявність права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера).

Аналогічного змісту листа було видано відповідачем 17 червня 2021 року (№18562-16730/П-03/8-2800/21) за результатами розгляду звернення позивача від 18 травня 2021 року.

Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії з 01 січня 2021 року, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058-IV, згідно з частиною першою якої пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Однак, як вбачається з обставин даної справи, жоден з таких випадків Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області по відношенню до позивача не застосований та не доведений.

Так, відповідачем у листах від 24 березня 2021 року №871-709/П-17/8-2400/20, від 05 травня 2021 року №1404-11693/П-03/8-2800/21 та від 17 червня 2021 року №18562-16730/П-03/8-2800/21 не вказано жодної з підстав, передбаченої частиною першою статті 49 Закону №1058-IV.

Наведене свідчить про те, що припиняючи з 01 січня 2021 року виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив її право на отримання пенсії. При цьому, право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також є джерелом права в Україні.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону №1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав. З точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відбулось втручання у право власності позивача і таке втручання не було законним.

Суд зауважує, що право позивача на отримання пенсії є невідчужуваним і не може залежати від наявності чи відсутності нової відмітки у паспорті громадянина України про можливість здійснення нею будь-яких платежів без ідентифікаційного номера. До того ж, така відмітка наявна у паспорті позивача, що підтверджується матеріалами справи.

Доводи відповідача, наведені у відзиві, не ґрунтуються на законі і є безпідставними. Його посилання в обґрунтування правомірності оскаржуваних дій на положення Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів» від 22 грудня 1994 року №320/94-ВР, Порядку унесення відмітки до паспорта громадянина України щодо ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України, Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2004 року №602/1226, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2004 року за №1345/9944 (чинних на момент проставлення у 2005 році в паспорті позивача відмітки про можливість здійснення нею будь-яких платежів без ідентифікаційного номера за серією та/або номером паспорта), Податкового кодексу України, Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 29 вересня 2017 року №822, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2017 року за №1306/31174, суд оцінює критично, оскільки зазначені нормативно-правові акти не регулюють спірні відносини, які виникли між пенсіонером та органом Пенсійного фонду України у зв`язку із припиненням виплати останнім пенсії, а стосуються відносин між особою та податковим органом, що пов`язані з відмовою особи від присвоєння їй реєстраційного номера облікової картки платника податків.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 січня 2021 року.

Відтак, суд зобов`язує відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2021 року.

Отже, позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись при вирішенні цієї справи принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України), суд вважає, що позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав, що фактично мало місце в даній ситуації.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявної у справі квитанції №37 від 06 липня 2021 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 02 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 (с. Кліводин, Чернівецький район, Чернівецька область, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Кіцманським РВ УМВС України в Чернівецькій області 10 травня 2000 року), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, 58002).

Суддя О.П. Лелюк