Справа № 320/8335/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2021 року м. Київ № 320/8335/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Березанський комбікормовий завод» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Березанський комбікормовий завод» (далі - позивач) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.06.2020 про стягнення виконавчого збору у провадженні № 33290065 про стягнення з ПрАТ «Березанський комбікормовий завод» виконавчого збору у розмірі 271 795, 84 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийнята відповідачем постанова про стягнення виконавчого збору суперечить вимогам закону, оскільки державним виконавцем спірна постанови боржнику не надсилалася та в окреме провадження відповідною постановою виділена не була. Крім того зазначив, що приписами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час відкриття виконавчого провадження (далі - Закон № 606-ХІV)), передбачено, що «…у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання».

При цьому, як зауважив позивач постанова державним виконавцем у строк, передбачений статтею 28 Закону № 606-ХІV не приймалася.

Крім того зазначено, що 14.01.2013 Господарським судом Київської області було відкрито провадження у справі № 911/142/13-г про банкрутство ВАТ «Березанський комбікормовий завод» (), оголошено мораторій на задоволення вимог кредиторів, встановлено строк для заявлення вимог до ВАТ «Березанський комбікормовий завод» - 30 днів, в порядку встановленому законом розміщено оголошення про відкриття справи про банкрутство та строк для подання вимог.

Зауважив, що відповідач на стягнення виконавчого збору за провадженням ВП № 33290065 у встановлений законом строк та порядку вимог у провадженні по справі про банкрутство ВАТ «Березанський комбікормовий завод» не заявило та серед реєстру кредиторів ВАТ «Березанський комбікормовий завод», затверджених ухвалою Господарського суду Київської області від 16.03.2015 у справі № 911/142/13-г - відсутнє.

Таким чином, оскільки відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Київській області, реорганізований у Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не було заявлено конкурсних кредиторських вимог, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, то відповідно до статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом» у редакції станом на 05.11.2015, вимоги про стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 20.02.2012 у справі № 13/025-11, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою суду від 30.11.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання. У відповідача витребувано матеріали виконавчого провадження.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, за результатом вивчення змісту якого судом установлено, що відповідач позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Стверджував, що діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому твердження позивача про протиправність спірної постанови є необґрунтованими та безпідставними. Зазначив також, що позивачем пропущений десятиденний строк звернення до суду, про що у відзиві заявлено клопотання про залишення позову без розгляду.

Крім того, на виконання вимог ухвали суду від 30.11.2020 від представника відповідача надійшли копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 33290065.

Від представника позивача 17.12.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження та додаткові письмові пояснення по справі, в яких позивач просив суд врахувати при розгляді цієї справи рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 320/2187/20 оскільки, на його думку, обставини, встановлені рішенням у справі № 320/2187/20 аналогічні розглядуваній справі між тими самими сторонами та з тих самих підстав, але з іншим предметом спору. Крім того, посилався на правову позицію, визначену Верховним судом України, зокрема, у справі № 6-785цс15 від 06.07.2015 та на постанову Вищого господарського суду України від 12.01.2016 у справі № 20/49. Зазначено також, що позивачем рішення, яке передувало відкриттю спірного виконавчого провадження було добровільно виконано боржником.

17 грудня 2020 року суд постановив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Крім того, від позивача надійшла відповідь на відзив, за результатами вивчення змісту якої судом установлено, що позивач позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити. Окремо зазначив, що спірної постанови від відповідача в поштовому відправленні зі штриховим кодовим ідентифікатором № 821 він не отримував, а про її існування стало відомо після ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Приватне акціонерне товариство «Березанський комбікормовий завод» зареєстроване в якості юридичної особи 03.04.1997 (номер запису: 0000074 від 03.11.2004) за адресою: 07541, Київська обл., м. Березань, вул. Маяковського, буд. 12, що підтверджується наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією за кодом в станом на час прийняття рішення. Керівником підприємства позивача значиться ОСОБА_1 з 28.11.2019.

З матеріалів справи встановлено, що постановою від 02.07.2012 державного виконавця Божко О.І. органу державної виконавчої служби Березанського міського управління юстиції на виконання наказу Господарського суду Київської області № 13/025-11 виданого 18.04.2012, відкрито виконавче провадження ВП № 33290065 про стягнення з ВАТ «Березанський комбікормовий завод» на користь ПАТ «КБ «Хрещатик», заборгованості в розмірі 2717958, 45 грн.

В подальшому, 09.06.2020 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею А.В. винесено постанову ВП № 33290065 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 271795, 84 грн.

Не погоджуючись із правомірністю прийняття вказаної постанови, позивач оскаржив її до суду.

Надаючи оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як установлено судом, на час відкриття виконавчого провадження ВП № 33290065 з виконання наказу Господарського суду Київської області № 13/025-11 виданого 18.04.2012, чинним був Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-ХІV у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 33290065).

Відповідно до статті 1 Закону № 606-ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 25 Закону № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 606-ХІV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Судом установлено та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що у державного виконавця Божко О.І. органу державної виконавчої служби Березанського міського управління юстиції перебував на виконанні наказ Господарського суду Київської області № 13/025-11 виданий 18.04.2012, на підставі якого 02.07.2012 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 33290065 про стягнення з ВАТ «Березанський комбікормовий завод» (боржник) на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» (стягувач), заборгованості в розмірі 2717958, 45 грн.

02 липня 2020 року державним виконавцем винесено постанову ВП № 33290065 про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження № 33753298.

Зі змісту відзиву на позов слідує, що в межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем, керуючись статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банківських установ до виконання та сторонам до відома.

Актом опису й арешту майна від 04.10.2012, 28.10.2012 та 04.12.2012 описано та арештовано рухоме майно боржника, а саме обладнання на території ВАТ «Березанський комбікормовий завод» та транспортні засоби.

19 грудня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2013 порушено провадження у справі № 911/142/13-г про банкрутство боржника, у зв`язку з чим державним виконавцем на підставі пункту 8 частини першої статті 37, статті 39 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (у редакції на момент відкриття виконавчого провадження та порушення провадження у справі про банкрутство) винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

25 жовтня 2018 року на підставі частини п`ятої статті 35 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

Разом з тим, до відповідача надійшла заява позивача від 28.05.2020 про закінчення виконавчого провадження разом із ухвалою Господарського суду Київської області від 05.02.2015 у справі № 911/142/13-г, якою затверджено мирову угоду, учасниками якої є стягував ТОВ «БКЗ Грейн» (правонаступник ПАТ «КБ «Хрещатик» за виконавчим провадженням № 33290065) та боржником - позивач, тому 09.06.2020 державним виконавцем на підставі пункту 2 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та 09.06.2020 на підставі статті 27 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» винесено спірну постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

Крім того, 09.06.2020 державним виконавцем винесено також постанову про стягнення витрат виконавчого провадження.

Як зазначив відповідач, постанову про стягнення виконавчого збору від 09.06.2020 та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження від 09.06.2020 виділено в окремі виконавчі провадження на підставі статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» для подальшого примусового виконання.

17 червня 2020 року державним виконавцем на підставі статей 3, 4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62370357 з примусового виконання спірної постанови про стягнення виконавчого збору № 33290065 від 09.06.2020.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом

Частиною третьою статті 28 Закону № 606-ХІV передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Разом з тим, як убачається з наявних у матеріалах справи письмових доказів, державним виконавцем всупереч вимог статті 28 Закону № 606-ХІV не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

У той же час, 02.06.2016 прийнято Закон України № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», що набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Частиною сьомою Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частинами першою та другою статті 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Частиною другою вказаної статті регламентовано, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VІІІ, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 Закону № 1404-VІІІ, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Щодо правомірності винесення відповідачем спірної постанови, суд виходить з такого.

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином ураховуючи, що виконавче провадження № 33290065 було розпочате до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ, то у відповідності до вимог частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ, воно мало бути завершене за правилами Закону № 606-ХІV у редакції, яка була чинна на момент його відкриття.

Пунктом 2 частини першої статті 49 Закону № 606-ХІV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання.

Статтею 30 Закону № 606-ХІV передбачено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувану - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Таким чином виконавчі дії по виконанню виконавчого документу завершуються у разі, зокрема, закінчення виконавчого провадження.

Під час розгляду справи судом установлено, що 09.06.2020 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 33290065.

09 червня 2020 року заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею А.В. на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 271795, 84 грн.

Суд констатує, що виконавчі дії по завершенню виконавчого провадження № 33290065 у разі закінчення виконавчого провадження мали бути проведені за правилами Закону № 606-ХІV в редакції, яка була чинна на момент його відкриття, як того вимагає частина сьома Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ.

У той же час, питання щодо стягнення виконавчого збору в даному випадку повинне вирішуватись за правилами, встановленими Законом № 1404-VІІІ, який був чинним на момент винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 09.06.2020 ВП № 33290065.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 1340/6009/18 (провадження: К/9901/19708/19), яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України врахована судом у спірних правовідносинах.

Так, частинами першою та другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що заступник начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиця А.В. при винесенні постанови про стягнення з позивача виконавчого збору від 09.06.2020 ВП № 33290065 діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд відхиляє посилання позивача на ту обставину, що оскільки відповідачем не було заявлено конкурсних кредиторських вимог, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, то відповідно до статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом» у редакції станом на 05.11.2015, вимоги про стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення Господарського суду Київської області у справі № 13/025-11 вважаються погашеними, оскільки спірна постанова була прийнята вже після завершення процедури у справі про банкрутство ВАТ «Березанський комбікормовий завод», адже не прийняття постанови про стягнення виконавчого збору під час відкриття виконавчого провадження у справі у 2012 році не може бути підставою для скасування спірної постанови.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови діяв у межах повноважень та спосіб, передбачений законом.

Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на позицію, визначену Верховним судом України, зокрема, у справі № 6-785цс15 від 06.07.2015 та на постанову Вищого господарського суду України від 12.01.2016 у справі № 20/49, оскільки в силу вимог статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені лише в постановах Верховного Суду, а не в постановах Верховного суду України та Вищого господарського суду України.

У той же час, суд відхиляє посилання позивача, викладені у додаткових поясненнях від 17.12.2020 щодо врахування рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 320/2187/20, оскільки вказане рішення прийняте судом за різних фактичних обставин, які не є тотожними правовідносинам у розглядуваній справі не зважаючи на те, що у позивача проходила процедура банкрутства.

Як убачається з рішення Київського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі № 320/2187/20, питання про стягнення виконавчого збору було вирішено до 14.01.2013 та з того часу відповідач набув статус конкурсного кредитора відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у той час як в розглядуваній справі № 320/8335/20 питання про стягнення виконавчого збору виникло 09.06.2020, тобто після припинення провадження у справі про банкрутство. Зазначені обставини в цій справі не є аналогічними справі № 320/2187/20.

Крім того, як зазначалося вище, питання щодо стягнення виконавчого збору в даному випадку повинне вирішуватись за правилами, встановленими Законом № 1404-VІІІ, який був чинним на момент винесення оскаржуваної постанови від 09.06.2020 ВП № 33290065, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.03.2020 у справі № 1340/6009/18.

Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, на обґрунтування підстав залишення позову без розгляду відповідач зазначив, що 17.06.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62370357 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 33290065 від 09.06.2020 виданої Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення з ПАТ «Березанський комбікормовий завод» на користь держави виконавчого збору в розмірі 271795, 84 грн., копії якої направлено рекомендованою кореспонденцією боржникові до виконання та стягувачу до відома за адресою зазначеною у виконавчому документі за вх. № 6849/1, про що свідчить відстеження пересилання поштових відправлень за № 821 та реєстр відправки вихідної кореспонденції № 131 (докази отримання додаються).

Відповідно до частини другої статті 287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Суд констатує, що у матеріалах справи та у представлених відповідачем копіях матеріалів виконавчого провадження ВП № 33290065 відсутні докази отримання позивачем спірної постанови про стягнення виконавчого збору № 33290065 від 09.06.2020, а отже й відсутні докази пропуску позивачем строку звернення до суду. Надані відповідачем копії списків рекомендованих листів № 63 та № 131 не є доказами отримання позивачем поштових відправлень, у тому числі за № 821.

Разом з тим, позивач заперечував факт отримання копії спірної постанови засобами поштового зв`язку, що не спростовано відповідачем.

Крім того суд звертає увагу, що відповідно до пункту 6 резолютивної частини ухвали Господарського суду Київської області від 14.01.2013 у справі № 911/142/13-г постановлено ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у зв`язку з чим заборонено органам стягнення та органам виконавчої служби стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюються стягнення відповідно до законодавства.

Як зазначалося вище, державним виконавцем на підставі пункту 8 частини першої статті 37, статті 39 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (у редакції на момент відкриття виконавчого провадження) винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

25 жовтня 2018 року на підставі частини п`ятої статті 35 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

Суд зазначає, що у відповідності до вимог пункту 4 мирової угоди по справі № 911/142/13-г про банкрутство ВАТ «Березанський комбікормовий завод», затвердженої ухвалою Господарського суду Київської області від 05.11.2015 у справі № 911/142/13-г, провадження у справі № 911/142/13-г за заявою ТОВ «Техновіт Агро» до боржника ВАТ «Березанський комбікормовий завод» про банкрутство припинено.

У той же час, предметом цього спору є постанова заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.06.2020 про стягнення виконавчого збору у провадженні № 33290065 про стягнення з ПрАТ «Березанський комбікормовий завод» виконавчого збору у розмірі 271 795, 84 грн., на підставі якої 17.06.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62370357 з примусового виконання спірної постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 33290065 від 09.06.2020.

З урахуванням викладеного, спірна постанова відповідача винесена після припинення провадження у справі про банкрутство.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів скасування або оскарження у передбачений законом спосіб постанови державного виконавця від 17.06.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП № 62370357 з примусового виконання спірної постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 33290065 від 09.06.2020.

Відповідно до статті 2 Закону № 1404-VІІІ, яка кореспондується з положеннями статті 4 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII), виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад як верховенство права; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1403-VIII, державний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Як установлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність його рішення.

Натомість, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи спростовані фактичними обставинами справи.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд доходить висновку про правомірність постанови відповідача від 09.06.2020 про стягнення з боржника виконавчого збору, а позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 159, 162, 205, 242-246, 250, 255, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративний позов відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, до початку функціонування ЄСІТС апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.