Справа № 520/4891/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 р.Справа № 520/4891/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Горшкова О.О.) від 28.09.2020 року (повний текст рішення складено 30.09.20 року) по справі № 520/4891/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 16.05.2019 року № 0054345/1-5606-2030 на суму 262099,74 грн., № 0-2030 на суму 74966,33 грн., № 0-2030 на суму 88868,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є власником нежитлових приміщень виробничого будинку за адресою АДРЕСА_1 , що використовується в підприємницькій діяльності, пов`язаній з виробництвом кондитерських виробів, тому є будівлею промисловості і згідно з підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України та не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. У зв`язку з цим вважає, що винесені контролюючим органом податкові повідомлення-рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №520/4891/2020 позовні вимоги задоволено:

скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 16.05.2019 року №0054345/1-5606-2030, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2016-2017 роки на суму 262099 (двісті шістдесят дві тисячі дев`яносто дев`ять) грн. 74 коп.

скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 16.05.2019 року №0-2030, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018 року на суму 74966 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят шість) грн. 33 коп.

скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 16.05.2019 року №0-2030, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018 року на суму 88868 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 01 коп.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав та мотивів задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2020 року є власником нерухомого майна (комплексу) за адресою АДРЕСА_1 , який складається з наступних частин:

1) нежитлові будівлі А-1 (площа 1031,3 кв.м.), Б-2 (площа 42,9 кв.м.), Е-1 (площа 154,5 кв.м.), Ж-1 (площа 30,8 кв.м.), З-1 (площа 115,2 кв.м.), З-1 (33-1) (площа 140,7 кв.м.), Л-1 (площа 356,7 кв.м.), И-1 (площа 304,2 кв.м), Х-1 (площа 16,2 кв.м.), Ц-1 площа (208.3 кв.м.), які належать ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 23.09.2005 року № 2913;

2) нежитлові будівлі літ. -1 (площа 271,9 кв.м.), літ. У-1 (площа 30,1 кв.м.), які належать позивачу згідно договору купівлі-продажу № Н1-08 від 01.02.2001 року та акту прийняття-передачі б/н від 01.02.2001;

3) нежитлове приміщення літ. АБ-2 (площа 2013,6 кв.м.) згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2008 року по справі № 2-3334/08.

ГУ ДФС у Харківській області 16.05.2019 року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0054345/1-5606/2030 про нарахування ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за період 2016-2017 роки. Також, ГУ ДФС у Харківській області 16.05.2019 року прийнято податкові повідомлення-рішення № 0-2030 та № 0-2030 про нарахування ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки за період 2018 рік.

Позивач 27.02.2020 року направила до ДФС України скаргу на вказані рішення суб`єкта владних повноважень.

Не отримавши відповідь на свою скаргу, позивач звернулась до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що враховуючи приписи підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючим органом помилково віднесено нежитлові будівлі позивача до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг зі сплати податку. Також суд першої інстанції вказав, що з огляду на норми діючого у 2016 році податкового законодавства, контролюючий орган мав право нарахувати/визначити податкове зобов`язання та винести й направити податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік до 01 липня 2017 року.

Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з наданими до матеріалів справи копій технічних паспортів належні позивачу об`єкти нерухомості є виробничими будівлями, а саме: виробничим будинком випічного цеху площею 2013,6 м.кв., адміністративно-складським корпусом випічного цеху площею 1025,4 м.кв., складом та прохідною площею 154,50 кв.м., цехом металоконструкцій площею 208,3 кв.м., складом площею 16,20 кв.м., складом площею 30,80 кв.м., адміністративним приміщенням площею 42,9 кв.м., складом літ З-1 площею 115,20 кв.м., складом площею 140,70 кв.м., сварочним цехом площею 304,20 кв.м., складом та виробничим корпусом літ. Л-1 площею 356,70 кв.м. (а.с. 33-43, т. 1).

Згідно укладеного з ТОВ Чарівна мозаїка договору оренди від 04.12.2017 р. частина із цих об`єктів у вигляді випічного цеху (2013,6 кв.м.) та адміністративно-складського корпусу випічного цеху (1025,4 кв.м.) були передані у користування цьому Товариству у розмірі 2690,85 кв.м. (а.с. 44-48, т. 1).

ТОВ Чарівна мозаїка на адресу - АДРЕСА_1 були отримані дозвільні документи на провадження господарської діяльності у сфері виробництва харчових продуктів, а саме: рішення Держпродспоживслужби №1134 від 23.09.2016р., про реєстрацію потужностей; сертифікат на систему управління безпечністю харчових продуктів, строк дії до 28.07.2016р.; сертифікат на систему управління безпечністю харчових продуктів, строк дії до 25.07.2019р.; сертифікат на систему управління безпечністю харчових продуктів, строк дії до 22.07.2022р.; дозвіл Державного пожежного нагляду України на початок роботи №41 від 06.05.2011р. (а.с. 49-52, т. 1).

Наведене свідчить про те, що місцезнаходженням ТОВ Чарівна мозаїка є вул. Набережна Автострадна, буд. 21А, м. Харків, і цей суб`єкт господарювання орендує нежитлові приміщення разом з устаткуванням та обладнанням для здійснення господарської діяльності, одним із напрямів якої є виготовлення кондитерських виробів.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є засновником ТОВ Чарівна мозаїка (згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 71, т. 1), основним видом діяльності якого за КВЕД (код 10.720) є виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання.

Крім того, позивач є власником знаку для товарів та послуг Чарівна мозаїка (свідоцтво № 206153 від 25.11.2015 року), відповідно до Ліцензійного договору від 25.11.2015 року, про передачу прав на використання торговельної марки позивач (як ОСОБА_2 ) передав ТОВ "ЧАРІВНА МОЗАЇКА" ( як Ліцензіату) виключні права на знак для товарів та послуг ІНФОРМАЦІЯ_1 для використання його при виробництві харчової продукції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач наполягав на тому, що податкова пільга з податку на майно згідно підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не підлягає застосуванню по відношенню до об`єкта нерухомості, що належить ОСОБА_1 на праві власності, оскільки остання безпосередньо не здійснює виробничої діяльності, а здає вказане майно в оренду.

Разом з тим, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 використовує належне йому майно у виробничій діяльності опосередковано через створене нею товариство, що відповідає встановленому законодавцем критерію застосування податкової пільги - використання об`єкта нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Також суд вказав, що відповідач, як орган влади, не надав ніякого обґрунтування позбавлення позивача на застосування названого положення щодо не оподаткування об`єктів нерухомого майна промислового призначення. Будь-яких об`єктивних причин для виправдання відмінності у ставленні та застосуванні вказаної норми в залежності від організаційно-правової форми господарювання (ТОВ чи ФОП) чи способу використання об`єкта нежитлової нерухомості (оренда чи безпосереднє користування) для здійснення виробничої діяльності відповідачем не зазначено.

З цього приводу колегія суддів наступне.

Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачена податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Таку правову позиції викладено в постанові Верховного Суду від 17.02.2020 року у справі № 820/3556/17 (провадження № К/9901/23672/18).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно є засновником ТОВ Чарівна мозаїка (згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 71, т. 1), основним видом діяльності якого за КВЕД (код 10.720) є виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання.

Разом з тим, згідно цього ж витягу засновниками ТОВ Чарівна мозаїка є також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 71, т. 1), що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_1 використовує належне їй майно у виробничій діяльності опосередковано через створене нею товариство, у зв`язку з чим і помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що податковий орган помилково відніс належні позивачу об`єкти нерухомого майна (які передані в оренду ТОВ Чарівна мозаїка) до об`єктів оподаткування.

Колегія суддів вважає, що в межах цього спору відносини між ОСОБА_1 та ТОВ Чарівна мозаїка полягають у здачі в оренду об`єктів нерухомості, які належать позивачу на праві власності, тобто мають місце виключно цивільно-правові відносини, що склалися між орендодавцем та орендарем такого майна, але вказана обставина не свідчить про те, що вказані вище об`єкти нерухомості (будівлі промисловості), які передані позивачем в оренду ТОВ Чарівна мозаїка використовуються виключно ОСОБА_5 з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції, оскільки засновниками цього товариства є також і іншій особи, про що зазначено вище.

Разом з тим, вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів зазначає наступне.

Згідно наданого податковим органом розрахунку до податкових повідомлень-рішень, які предметом спору у цій справі судом апеляційної інстанції встановлено наступне:

розрахунок податкового повідомлення-рішення від 16.05.2019 № 0054345/1-5606-2030 (за 2016 рік на суму 121280,54 грн. за нежитлові будівлі загальною площею 2013,6 кв.м та 2387 кв.м , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 : 4400.6 х 27,56 = 121280,54 грн., де 4400,6 - площа нежитлової будівлі; 27,56 ставка податку за 2016 рік (2% * 1378,00 - розмір мінімальної зарплати на 01.01.2016);

розрахунок податкового повідомлення-рішення від 16.05.2019 № 0054345/1-5606-2030 (за 2017 рік на суму 140819,20 грн) за нежитлові будівлі загальною площею 2013,6 кв.м та 2387 кв.м , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 : 4400.6 х 32 = 140819,20 грн., де 4400,6 - площа нежитлової будівлі; 32 - ставка податку за 2017 рік (1% * 3200 - розмір мінімальної зарплати на 01.01.2017);

розрахунок податкового повідомлення-рішення від 16.05.2019 № 0-2030 (за 2018 рік на суму 74966,33 грн) за нежитлову будівлю площею 2013,6 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 : 2013,6 х 37,23 = 74966,33 грн., де 2013,6 - площа нежитлової будівлі; 37,23 ставка податку за 2018 рік (1% * 3723,00 - розмір мінімальної зарплати на 01.01.2018);

розрахунок податкового повідомлення-рішення від 16.05.2019 №0-2030 (за 2018 рік на суму 74966,33 грн) за нежитлову будівлю площею 2387 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 : 2387 х 37,23 = 88868,01 грн., де 2387 - площа нежитлової будівлі; 37,23 - ставка податку за 2018 рік (1% * 3723,00 - розмір мінімальної зарплати на 01.01.2018).

Як вказував податковий орган, Рішенням від 21.01.2015 № 1793/1536 сесії 6-го скликання Харківської міської ради передбачена ставка податку на нерухоме майно а саме: ставка податку за 2016 рік для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб становила 27,56 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування (2% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2016 року).

Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» та встановлено ставки з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Харкові згідно з додатком 1 цього рішення, яким передбачена ставка податку на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсоток від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр. Ставка податку за 2017 рік становила 32 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування (1 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року).

Ставка податку за 2018 рік становила 37,23 грн за 1 квадратний метр бази оподаткування (1 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2018 року).

За змістом пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

З аналізу наведених норм слідує, що визначення ставки податку, яку слід застосовувати до нерухомого майна, як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в порядку ст. 266 ПК України контролюючим органом має здійснюватися на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з обов`язковим урахуванням місця розташування (зональності) та типу чи категорії такого об`єкту нерухомості.

Так, з наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (далі Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) вбачається, що відомості про тип та категорію належного ОСОБА_1 на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна, який знаходиться АДРЕСА_1 , будівля літ. АБ-2, право власності на яке позивачем набуто на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2008 року по справі № 2- 3334/08 (випічний цех), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними фізичними особами) в Україні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Так, в Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Головне призначення повинно бути визначене таким чином:

обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;

потім будівля класифікується за методом "зверху - вниз". Будівлю спочатку відносять з розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі;

Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою в загальної площі в межах підрозділу.

Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.

Отже, враховуючи наведені положення ДК 018-2000, досліджені судом апеляційної інстанції правовстановлюючі документи та технічну документацію, яка міститься в матеріалах справи, відповідно до яких нежитлової будівлі площею 2013,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , будівля літ. АБ-2, слід класифікувати як будівлю промислового призначення. Така класифікація вказаної будівлі підтверджується також наявним в матеріалах справи технічним паспортом на виробничий будинок (випічний цех).

При цьому слід зауважити, що відповідачем ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанцій не надано жодного доказу та не наведено обставин, які б спростовували приналежність вказаного об`єкту нерухомості (нежитлової будівлі площею 2013,60 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , будівля літ. АБ-2) до будь-якого іншого типу, відмінного від наведеного судом.

Як зазначалось вище, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради, зокрема.

Станом на 01.01.2016 р. були встановлені такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: 1) будівлі готельні 2 відсотки (зони 1-4); 2) будівлі офісні 2 відсотка (зона 1); 3) будівлі торговельні 2 відсотка (зона 1); 4) гаражі 0,2 відсотка (зона 1); 5) будівлі промисловості та склади - 0,5 відсотка; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 2 відсотка (зона 1); 7) господарські (присадибні) будівлі 0,1 відсотка; 8) інші будівлі 0,2 відсотка.

Додатком 1 до рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 № 542/17, встановлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: 1) будівлі готельні 1 відсоток; 2) будівлі офісні 1 відсоток; 3) будівлі торговельні 1 відсоток; 4) гаражі 0,1 відсотка; 5) виключений; 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі 0 відсотків; 8) інші будівлі 0,1 відсотка.

Виходячи зі змісту вказаного рішення, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1% застосовується до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів.

При цьому слід зауважити, що будівлі промисловості відсутні у вказаному переліку об`єктів, до яких застосовується така ставка податку, як 1% (за 2017-2018 роки), а у 2016 році для будівель промисловості ставка складала 0,5 відсотка (зани 1-4), в той час як податковий органом застосовано ставку у 2 відсотка.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській були винесено відповідачем на підставі самостійно визначених ним грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, які обраховані у зв`язку із застосуванням до належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення ставки податку у розмірі 1% (за 2017-2018 роки) та 2 % (за 2016 рік).

При цьому відповідачем не доведено віднесення належного ОСОБА_1 нежитлового приміщення до будь-якої з вказаних вище категорій будівель (готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів) та, відповідно не обґрунтовано застосування ставки податку саме у розмірі 1% до вказаної будівлі за 2017-2018 роки, а за 2016 рік застосовано ставку у 2 %, яка не відповідає ставці податку для будівель промисловості та складів.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні будь-які підстави при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку, а за 2016 рік застосовувати ставку у 2 %, яка не відповідає ставці податку для будівель промисловості та складів.

Тобто, податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1%, а за 2016 рік застосувавши ставку у 2 %, яка не відповідає ставці податку для будівель промисловості та складів, без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17.

Верховний Суд в даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В силу ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень в частині розрахунку сум грошових зобов`язань належним чином не довів.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що податковий орган помилково відніс належні позивачу об`єкти нерухомого майна (які передані в оренду ТОВ Чарівна мозаїка) до об`єктів оподаткування, але судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду встановлено, що податковим органом визначено ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% (за 2017-2018 роки), а за 2016 рік застосовано ставку у 2 %, яка не відповідає ставці податку для будівель промисловості та складів, без належного на те обґрунтування та законних підстав, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №520/4891/2020 підлягає зміні в частині підстав та мотивів задоволення позовних вимог.

В іншій частині Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №520/4891/2020 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №520/4891/2020 змінити в частині підстав та мотивів задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №520/4891/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 02.09.2021 року