Справа № 640/11693/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Єгорової Н.М.,

суддів Федотова І.В., Чаку Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина держави ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина держави ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2021 року Громадянин держави Палестина ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 813 від 04 грудня 2019 року про відмову Громадянину держави Палестина ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 44-20 від 25 березня 2020 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина держави Палестина ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що влада Палестини не здатна забезпечити захист позивачеві від небезпеки життю та здоров`ю в умовах збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідачем не встановлено причинно- наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Палестині та особистою загрозою для життя чи безпеки позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 - громадянин держави Палестина, в березні 2015 році звернувся за захистом вперше із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23 березня 2016 року позивач отримав повідомлення № 95 від 22 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 140-16 від 09 березня 2016 року. Дане рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року у справі №826/5154/16 позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №826/5154/16 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження 14 лютого 2017 року.

Позивач в жовтні 2019 року повторно звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Проте, 09 грудня 2019 року позивач отримав повідомлення №347 від 04 грудня 2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі Наказу №813 від 04 грудня 2019 року Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Відмову вмотивовано очевидною необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 25 травня 2020 року отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №123 від 16 квітня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення відповідача 1 №44-20 від 25 березня 2020 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірних рішень, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 5, 7, 13 ст. 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Враховуючи викладене, незважаючи на обов`язок заявника надати докази існування визначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI обставин, відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення належить перевірити дійсне існування таких обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянину держави ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З оскаржуваного наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №813 від 04 грудня 2019 року вбачається, що при перевірці поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що громадянин держави Палестина ОСОБА_2 вперше заяву про надання статусу біженця подав до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві в березні 2015 року, і заявнику відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі дослідження та аналізу першої заяви, ДМС України прийнято рішення №140-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину держави ОСОБА_1 , яке, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку, як в першій, так і в апеляційній та касаційній інстанції (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №826/5154/16).

Під час повторного звернення в жовтні 2019 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він залишив Сектор Газа, оскільки представники уряду Хамас, який контролює Сектор Газа, погрожували йому і переслідували його у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах і працював на опозиційну організацію. Зі слів позивача, у травні 2019 року представники Хамас проводили перевірку житлового масиву у м. Сектор Газа, де він проживає, прийшли до нього додому і запитали його батька про його місцезнаходження і сказали, щоб позивач припинив розповсюджувати інформацію у соціальних мережах, також казали, що якщо він повернеться, то буде затриманий, навіть із застосуванням сили, і йому буде запропоновано співпрацювати з представниками Хамас.

Проте, територіальними органами Державної міграційної служби встановлено, що інформація, яку наводить позивач під час повторного звернення щодо побоювань повертатися до держави Палестина через конфлікт з Хамас, не містить жодних підтверджень.

Так, зі слів позивача, він виїхав з країни постійного проживання 22 грудня 2014 року автомобілем, легально до м. Каїр (Єгипет), потім на літаку рейсом Каїр - Бориспіль транзитом через Стамбул (Туреччина), прибув в Україну 25 грудня 2014 року, легально перетнувши кордон у м. Бориспіль. На території України позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своїми друзями Кайс та Мунзер, які також є вихідцями з Палестини.

Проживає на кошти від нерегулярного заробітку в магазині з продажу вживаного одягу.

Позивач повідомляє, що до виїзду з країни громадянської належності проживав разом з батьками, братом і двома сестрами у місті АДРЕСА_2 , у будівлі під назвою Палестина, - це найбільша будівля міста, де і зараз проживають родичі позивача, інші двоє братів знаходяться у Бельгії.

Під час співбесіди від 02 грудня 2019 року позивач повідомляє про своє життя у Секторі газа таке: «Я жив біля моря, в мене було чудове життя. Батько все життя працював головним лікарем в лікарні». На питання «Чи погрожує хтось зараз Вашій родині?», позивач відповів: «Ні, ніхто не погрожує».

Вдруге позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 14 листопада 2019 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, вказуючи такі ж причини звернення за захистом, що і при попередньому зверненні.

Вказане свідчить про обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача щодо наявності політичних причин, через які він не може повернутися до країни постійного проживання та його переслідування на батьківщині за конвенційними ознаками.

Згідно з протоколу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про адміністративне правопорушення від 10 вересня 2019 року, серії ПР ЦМУ № 005544, позивач був затриманий у м. Києві, по вул. Петропавлівська, 11, за порушення правил перебування іноземців на території Україні, а саме: проживав без документів на право легального перебування в Україні.

Відповідно до пояснювальної записки УВКБ ООН „Про обов`язки та тягар доказування у заявах біженців від 16 грудня 1998 року: «факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питані- загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

Так, щодо побоювань щодо повернення до країни походження, колегія суддів зауважує, що у своїй заяві позивач повідомляє, що він залишив Сектор Газа, оскільки представники уряду Хамас, який контролює Сектор Газа, погрожували йому і переслідували його у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах і працював на опозиційну організацію. Зі слів Позивача, у травні 2019 року представники Хамас проводили перевірку житлового масиву у м. Сектор Газа, де він проживає, прийшли до нього додому і запитали його батька про його місцезнаходження і сказали, щоб позивач припинив розповсюджувати інформацію у соціальних мережах, також казали, що якщо він повернеться, то буде затриманий, навіть із застосуванням сили, і йому буде запропоновано співпрацювати з представниками Хамас.

Під час співбесіди від 02 грудня 2019 року, представником відповідача позивачу задано питання: «Розкажіть, будь-ласка, про нововиявлені обставини Вашого повторного звернення за захистом?», на що позивач повідомив: «Представники Хамас шукали мене дома, там де проживають мої батьки. Вони приїздили до батьківського дому та казали, що я разом з братом Амаром мушу припинити публікувати в Інтернеті фото та відео дій нелюдського поводження представників Хамас з цивільним населенням. А саме, я беру інформацію в Інтернеті та викладаю її на своїй сторінці в Фейсбуці. Це було в квітні-травні 2019 року». На питання «Чи можете Ви надати скріншоти на підтвердження своїх слів?», Позивач відповів: «Я видалив ці матеріали для того, щоб представники Хамас припинили погрожувати моїм батькам». На питання: «Чи припинили погрожувати Вашим батькам після видалення інформації?», Позивач відповів, що батькам більше не погрожують. На питання «Коли надходили погрози Вашим батькам під час Вашої відсутності?», Позивач відповів: «Це було двічі: один раз у 2017 році та у 2019 році. В 2017 році я через Інтернет підтримував людей, які були незадоволені правлінням Хамас в секторі Газа. Мій батько до 2006 року працював головним лікарем в лікарні, яка на той час була під керівниці вом Фатх, тому вони приходили саме до батька в 2017 році, тому що представники Хамас вважають, що ми родиною виступаємо проти них. Влітку 2017 року представники Хамас приходили до батька та попереджали про те, що ми маємо мовчати.» На питання: «Чи були інші погрози?», позивач відповів: «Ні».

З наведеного випливає, що позивач не отримував особисто погрози і почав публікувати інформацію політичного характеру про ситуацію в Палестині, коли знаходився в Україні.

Також, позивачем не надано доказів своїх публікацій чи доказів своїх переслідувань чи особистих погроз. В Палестині позивач мав роботу по контракту і виїхав з країни тільки по закінченні контракту, а не з причини побоювань чи переслідувань, що було досліджено під час розгляду його попереднього звернення органами ДМС.

Матеріали справи свідчать, що громадянин позивач покинув країну постійного проживання літаком (рейс м. Каїр м. Стамбул м. Київ). На час подання заяви перебуває в Україні нелегально. Позивач зазначив, що не може повернутись в країну походження, оскільки його переслідує партія Хамас. Вказані обставини можуть створити проблеми.

Вірно зазначено судом першої інстанції і те, що позивач повідомив про ті обставини, що він не піддавався будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів.

Водночас, позивач взагалі не повідомив фактів щодо його переслідувань в країні громадянського походження, а отже, позивач не навів фактів, які можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в державі Палестина, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Також не встановлено фактів, які б свідчили про важку ситуацію у країні походження позивача, та які б були підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до пункту 1, пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 826/14576/16, від 06 березня 2019 у справі № 815/2505/17, від 09 липня 2020 року у справі № 820/1204/17.

При цьому, колегією суддів враховано результати проведення моніторингу відкритих джерел інформації, згідно яких агресія Ізраїлю, яка була виражена у військовій операції та проходила з 07 липня 2014 року по 26 серпня 2014 року, скінчилась, бойові дії на території Палестини не ведуться, між партіями «ФАТХ» та «ХАМАС», які вели між собою війну на протязі тривалого часу у Палестинській Автономії, досягнуто перемир`я.

У свою чергу, колегія суддів приймає до уваги надані позивачем матеріали по країні його походження, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В.Чаку