Справа № 420/6433/21
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/6433/21
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ісамаде Принц Івуезе Обі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за позовом Ісамаде Принц ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року Ісамаде Принц ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №47-21 від 19.02.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Нігерії Ісамаде Принц

ОСОБА_2 обґрунтування позову зазначалось, що позивач не погоджується із прийняттям оскаржуваного рішення, посилаючись на положення Конвенції про статус біженців 1951 і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, ст. 3 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ст.14 Загальної декларації прав людини і положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зазначив, що ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованим, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулась особисто із заявником, та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Ісамаде Принц Івуезе Обі подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції не враховував інформацію про країну його походження, інформація про яку є загальновідомою. Крім того, позивач вважає, що рішення ДМС України є протиправним, оскільки існує ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Таким чином, апелянт вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не була інформація про країну походження до уваги, а тому рішення ДМС України від 19.02.2021 року №47-21 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що Ісамаде Принц Івуезе Обі народився в Нігерії, м.Лагос, за національністю - нігерієць, віросповідання - християнин -п`ятидесятник, неодружений.

06.06.2012 року Ісамаде Принц Івуезе Обі легально прибув з Нігерії до України та з липня 2012 року проживає в Україні без відповідного дозволу.

18.06.2020 року Ісамаде Принц Івуезе Обі звернувся до управління з питань шукачів захисту ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з побоюваннями зазнати загрози через діяльність організації « Боко Харам » на території країни громадянської належності та, що вказана організація робила нестерпним життя інших людей, у зв`язку з чим заявник втратив батька.

Рішенням Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2021 року №47-21 підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено громадянину Нігерії Ісамаде Принц ОСОБА_3 визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Відповідно до зазначеного висновку від 25.01.2021 року міграційною службою було встановлено, що ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на території країни громадянської належності, ані в Україні. По відношенню до шукача захисту ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конівенційними ознаками визначення статусу біженця. Шукач захисту ніколи не зазнавав по відношенню до себе заходів адміністративного примусу, ані перебуваючи на території Нігерії, ані після власного виїзду до України.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обгрунтувати причину виїзду позивача з Нігерії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Щодо повідомлення заявником інформації стосовно нападу на його батька, в повідомленому заявником елементі виявлено низку розбіжностей та суперечностей, неузгодженостей, які позивач не міг належним чином обґрунтувати, що свідчить про те, що шукач захисту лише використовує зазначену легенду з метою отримання бажаного результату.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що причиною виїзду з країни громадянської належності заявником у своїй заяві від 18.06.2020 року про надання статусу біженця зазначено, що він не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з побоюваннями зазнати загрози через діяльність організації « Боко Харам » на території країни громадянської належності та, що вказана організація зробила нестерпним життя інших людей, у зв`язку з чим заявник втратив батька. Крім того, з протоколу співбесіди від 06.07.2020 року встановлено, що позивач не хоче повертатись через проблеми з «Боко Харам», через які він втратив власного батька і не може бути щасливим в подальшому у випадку повернення. Проте, суд встановив, що зазначений напад на батька було скоєно щонайпізніше у 2010 році та до червня 2012 року позивач продовжував безперешкодно проживати на території країни громадянської належності не приймаючи спроб виїзду на постійне проживання та не зазнаючи жодних елементів погроз або переслідувань, близькі родичі продовжують проживати на території Нігерії та не зазнають наразі жодних проблем або утисків, що підтверджується анкетуванням та протоколом співбесіди з позивачем. Отже, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а тому відповідачем правомірно складено спірне рішення.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Згідно абзацу 5 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно положень пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які можуть бути визнані біженцями або потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судом першої інстанції встановлено, що напад на батька позивача було скоєно у 2010 році та до червня 2012 року позивач продовжував безперешкодно проживати на території країни громадянської належності не приймаючи спроб виїзду на постійне проживання та не зазнаючи жодних елементів погроз або переслідувань, близькі родичі продовжують проживати на території Нігерії та не зазнають наразі жодних проблем або утисків, що підтверджується анкетуванням та протоколом співбесіди з позивачем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту протоколів співбесіди від 06.07.2020 року на питання «Вкажіть всі причини небажання Вашого повернення в регіон постійного проживання на території Нігерії?», позивач вказав, що не хоче повертатись через проблеми з «Боко Харам», через які він втратив власного батька і не може бути щасливим в подальшому у випадку повернення.

Проте, як вбачається з висновку від 25.01.2021 року, міграційною службою встановлено, що позивач та його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на території країни громадянської належності, ані в Україні.

По відношенню до позивача ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конівенційними ознаками визначення статусу біженця. Крім цього, позивач ніколи не зазнавав по відношенню до себе заходів адміністративного примусу, ані перебуваючи на території Нігерії, ані після власного виїзду до України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 18.06.2020 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області, в якій зазначив про наявність причин звернення за міжнародним. Однак позивач зазначив, він не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з побоюваннями зазнати загрози через діяльність організації « Боко Харам » на території країни громадянської належності.

Проте доказів наявності реальних побоювань стати жертвою переслідування або доказів загрози його життю чи безпеці в країні походження до ГУ ДМС України в Одеській області позивач так і не надав, навпаки зазначив, що виїзд за межі країни громадянської належності був здійснений з метою працевлаштування у футбольній команді на території України.

За відсутності документальних доказів того, що позивач або його близькі родичі зазнавали насилля чи переслідування у власній країні, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Ісамаде Принц Івуезе Обі.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також суд встановив, що позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обгрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним.

Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів особової справи також вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності відносно нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, судом першої інстанції встановлено, що з липня 2012 року позивач перебуває на теритрії України без законних підстав, а звернувся він до міграційної служби лише у 2020 році.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між закінченням строку перебування на території України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме 8 років, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, позивачем порушено вимоги ч. 5 ст. 5 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребуюті додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «'Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення інозеиця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманною з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Аналогічна правова позиція викладена Верховном Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327 19.

Таким чином, з урахуванням відсутності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також того, що позивач не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, судова колегія дійшла висновку, що ДМС України приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з дотриманням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Ісамаде Принц Івуезе Обі залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець