Справа № 600/2943/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2943/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити з дати звернення 26 січня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах, як такому, що працював в цехах виробництва вуглекислоти всіма методами із загальним стажем роботи (станом на 31 грудня 2020 року) 30 років 11 місяців 15 днів та стажем роботи із шкідливими і важкими умовами праці (Список №2), що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах 15 років 8 місяців 19 днів, відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, загальний стаж роботи позивача становить 30 років 11 місяців 15 днів, а стаж роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 15 років 8 місяців 19 днів, що дає позивачу право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Наявність спеціального трудового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач обґрунтовує записами в трудовій книжці, яка у відповідності до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Стосовно посилань відповідача на не проведення атестації робочого місця, то такі позивач вважає безпідставними оскільки, на його думку, наявність атестації робочого місця не може бути визначальною обставиною, яка обумовлює право особи на пільгову пенсію, і працівник не несе відповідальності за не проведення атестації керівником підприємства, організації. Визначальною ж ознакою є факт роботи особи на посадах із особливо шкідливими і важкими умовами праці, що передбачені в Списку №2, та характер роботи, які дають підстави для призначення пільгової пенсії. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Ухвалою суду від 05 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що згідно архівної довідки ДП «Лужанський експериментальний завод» №66 від 27 вересня 2019 року про підтвердження спеціального трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній позивач виконував роботу наповнювача балонів вуглекислотою у вуглекислотному цеху по безперервному виробництву вуглекислоти з газів горіння та газів бродіння. Проте згідно записів трудової книжки позивач був прийнятий на роботу наповнювачем балонів вуглекислотної дільниці. Крім цього, до заяви про призначення пенсії не додані жодні документи, що підтверджують роботу саме в цеху по безперервному виробництву вуглекислоти.

Також відповідач звертав увагу на те, що в архівній довідці №66 від 27 вересня 2019 року зазначено, що після 21 серпня 1992 року атестація робочого місця не проводилася. Посилаючись на норми Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку проведення атестації робочих місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, відповідач зазначив, що необхідними умовами для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ та підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону №1058-IV є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за результатами умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу, або з додатком такого витягу. На думку відповідача, відсутність підтвердження вказаних вище обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу.

У зв`язку з наведеним відповідач вказав на відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року до стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, а тому він не має права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. З урахуванням викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач у період з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року працював наповнювачем балонів вуглекислотної дільниці (21 квітня 1999 року переведений апаратником вуглекислотної станції) у Лужанському експериментальному заводі. У період з 17 жовтня 2001 року по 21 вересня 2007 року (за винятком періодів з 29 травня 2003 року по 01 березня 2004 року, з 17 квітня 2007 року по 10 липня 2007 року) позивач працював у ТОВ «Сектор газу» на посадах апаратника, приймальника балонів, начальника ділянки наповнення балонів двоокисом вуглецю наповнювача балонів.

Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

Відповідно до змісту архівної довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №66 від 27 вересня 2019 року позивач працював повний робочий день на Лужанському експериментальному заводі у період з 14 вересня 1990 року по 20 квітня 1999 року (наповнювач балонів вуглекислотної дільниці) та з 21 квітня 1999 року по 07 грудня 2000 року (апаратник вуглекислотної станції 4 розряду) та виконував роботу наповнювача балонів вуглекислотою у вуглекислотному цеху по безперервному виробництву вуглекислоти з газів горіння та газів бродіння, обслуговував посудини під тиском, робота пов`язана з підвищеною температурою та вологістю повітря в цеху, виділенням шкідливих газів, з дією шуму високої інтенсивності, за професією посад працівників, безпосередньо зайнятих в цехах виробництва вуглекислоти всіма методами, що передбачена Списком №2, затвердженого постановою РМ СРСР 22 серпня 1956 року №1173 розділ ХІ «Хімічне виробництво». Стаж роботи за Списком №2 за період з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року становить 10 років 2 місяці 23 дні.

З указаної вище довідки також вбачається, що після 21 серпня 1992 року атестація робочого місця не проводилась.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 04 лютого 2021 року №2400-1708-8/3671 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю права, а саме відповідного стажу роботи із шкідливими та важкими умовами праці, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Так, згідно архівної довідки ДП «Лужанський експериментальний завод» №66 від 27 вересня 2019 року про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них позивач виконував роботу наповнювача балонів вуглекислотою у вуглекислотному цеху по безперервному виробництву вуглекислоти з газів горіння та газів бродіння. Проте згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 (запис №1) 14 вересня 1990 року позивач був прийнятий на роботу наповнювачем балонів вуглекислотної дільниці. До заяви про призначення пенсії не додані жодні документи, що підтверджують роботу в саме в цеху по безперервному виробництву вуглекислоти. Також в архівній довідці №66 від 27 вересня 2019 року зазначено, що після 21 серпня 1992 року атестація робочого місця не проводилася. Враховуючи вище викладене, період роботи з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року не враховано до стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 за відсутності підстав. Згідно поданих позивачем документів загальний страховий стаж позивача складає 30 років 11 місяців 15 днів.

Не погоджуючись з указаною відмовою, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з матеріалами справи оскаржувана відмова у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що оформлена листом від 04 лютого 2021 року №2400-1708-8/3671, мотивована відсутністю відповідного стажу роботи із шкідливими та важкими умовами праці. При цьому, до такого стажу не зараховано період роботи позивача у ДП «Лужанський експериментальний завод з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року.

Отже, спірним є питання зарахування до страхового стажу роботи позивача із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 період його роботи у ДП «Лужанський експериментальний завод з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Порядок призначення пенсії, у тому числі на пільгових умовах, встановлений Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі -Закон №1058-ІV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 13 Закону №1788-XII (на підставі Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23 січня 2020 року вказана стаття підлягає застосуванню в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах) визначені категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно з положеннями статті 13 Закону №1788-XII порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених законодавством, що діяло раніше, визначається статтею 100 цього Закону.

Відповідно до статті 100 Закону №1788-XII особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пунктів 3, 20 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №686/10117/16-а та Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а, які суд враховує при вирішенні справи у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача він у період з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року працював наповнювачем балонів вуглекислотної дільниці (21 квітня 1999 року переведений апаратником вуглекислотної станції) у Лужанському експериментальному заводі (записи №№1-3).

Тобто, в даному випадку період роботи позивача у Лужанському експериментальному заводі підтверджується записами у трудовій книжці під номерами 1-3, яка, як зазначено вище, є належним документом, що підтверджує стаж роботи особи.

Крім цього, факт роботи позивача у Лужанському експериментальному заводі у період з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року також підтверджується архівною довідкою №66 від 27 вересня 2019 року, в якій, серед іншого, зазначено назви посад, які позивач займав в указаний період, а також відомості про роботу, яку він виконував, перебуваючи на таких посадах. Стаж роботи позивача у Лужанському експериментальному заводі протягом періоду з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року складає 10 років 2 місяці 23 дні.

Водночас, суд звертає увагу на те, що на всіх зазначених посадах позивач працював на умовах повного робочого дня і такі передбачені Розділом ХІ «Хімічне виробництво» Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, що також підтверджується архівною довідкою Державного підприємства «Лужанський експериментальний завод» №66 від 27 вересня 2019 року.

Отже, враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що виконувана позивачем робота у Лужанському експериментальному заводі на посадах наповнювача балонів вуглекислотної дільниці та апаратника вуглекислотної станції у період з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказане у свою чергу свідчить про безпідставність доводів відповідача про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 14 вересня 1990 року по 07 грудня 2000 року до стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2.

Стосовно тверджень відповідача про те, що в архівній довідці №66 від 27 вересня 2019 року зазначено, що позивач виконував роботу наповнювача балонів вуглекислотою у вуглекислотному цеху по безперервному виробництву вуглекислоти з газів горіння та газів бродіння, а в трудовій книжці позивача зазначено, що він був прийнятий на роботу наповнювача балонів вуглекислотної дільниці, що, на його думку, також не дає підстави для зарахування спірного періоду до стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, то такі суд оцінює критично, оскільки в архівній довідці №66 від 27 вересня 2019 року чітко вказано, що у період з 14 вересня 1990 року по 20 квітня 1999 року позивач займав посаду наповнювача балонів вуглекислотної дільниці, на яку він у був прийнятий на роботу у Лужанський експериментальний завод, що відповідає запису №1 у трудовій книжці позивача.

Посилання пенсійного органу на те, що згідно архівної довідки №66 від 27 вересня 2019 року позивач виконував роботу наповнювача балонів вуглекислотою у вуглекислотному цеху по безперервному виробництву вуглекислоти з газів горіння та газів бродіння свідчать про характер виконуваної позивачем роботи, однак указане не є безпосередньою назвою посади, яку займав позивач у спірний період.

Крім цього, відповідач у відзиві та оскаржуваній відмові посилався на не проведення атестації робочого місця позивача з 21 серпня 1992 року як на підставу для відмови йому у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах на підставі частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У зв`язку з цим суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Як зазначено у пункті 4 Порядку №383, згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 №442 (442-92-п) (далі - Порядок проведення атестації робочих місць), атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Пунктом 4.1 Порядку №383 передбачено, що зазначена постанова (442-92-п) набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації.

Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника (пункт 4.2 Порядку №383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць (442-92-п), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками (36-2003-п), тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Відповідно до пункту 6 Порядку №383 працівникам спеціалізованих підприємств і організацій (ремонтних, ремонтно-будівельних, монтажних та ін.), зайнятим повний робочий день на роботах із шкідливими умовами праці безпосередньо у виробничих структурних підрозділах інших підприємств та організацій за професіями та на посадах, передбачених Списками (36-2003-п), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховуються періоди роботи, відпрацьовані на цих підприємствах або в організаціях, за результатами атестації відповідних робочих місць.

Пунктом 10 Порядку №383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637.

01 серпня 1992 року постановою Кабінету Міністрів України №442 затверджено Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці (далі - Порядок №442).

Так, пунктом 1 Порядку №442 визначено, що атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно з пунктом 2 Порядку №442 основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до пункту 3 Порядку №442 атестація проводиться згідно з цим Порядком та методичними рекомендаціями щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, що затверджуються Мінсоцполітики і МОЗ.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації (пункт 4 Порядку №442).

Надаючи оцінку доводам відповідача в указаній вище частині, суд виходить з того, що згідно з правовою позицією Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №686/10117/16-а та від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а зауважила, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах.

Отже, непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Таким чином, наявність атестації робочого місця, не може бути визначальною обставиною, яка обумовлює право особи на пільгову пенсію, оскільки працівник не несе відповідальності за не проведення атестації керівником підприємства, організації.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. Визначальною ознакою є факт роботи особи на посадах із особливо шкідливими і важкими умовами праці, що передбачені в Списку №2 та характер роботи, які дають підстави для призначення пільгової пенсії.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи відповідача про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах на підставі частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з не проведенням атестації робочого місця з 21 серпня 1992 року.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної відмови.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому такі підлягають задоволенню.

Водночас, суд зауважує, що згідно приписів частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Оскільки позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії 26 січня 2021 року, що не заперечується учасниками справи, враховуючи зміст наведеної вище норми, суд вважає, що позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з дати подання заяви про призначення такої пенсії 26 січня 2021 року.

Керуючись при вирішенні цієї справи принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України), суд вважає, що позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав, що фактично мало місце в даній ситуації.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявної у справі квитанції №3 від 01 липня 2021 року року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 26 січня 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 03 вересня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, 58002).

Суддя О.П. Лелюк