Справа № 640/19031/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2021 року м. Київ № 640/19031/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного університету оборони України імені Черняхівського І.

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного університету оборони України імені Черняхівського І. та просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2017 року по 25 червня 2020 року включно та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за зазначений період у розмірі 443 158,40 грн. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу університету та всіх видів забезпечення позивач звертався до суду з приводу нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 23.03.2017 по 13.12.2017 включно, а також грошової компенсації за невикористані у 2015-2017 роках календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, отримав позитивні для себе судові рішення, які були виконані відповідачем шляхом виплати відповідних сум.

Разом з тим, позивач вважає, що остаточний розрахунок здійснено відповідачем 25.06.2020 року шляхом виплати 15 336,13 грн., з огляду на що стверджує, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Відповідачем у визначений судом строк надано відзив на позовну заяву, з якого вбачаються заперечення проти позовних вимог, зазначається, що при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум з його боку були відсутні заперечення щодо їх розміру, проте відповідні виплати проведені позивачу за судовими рішеннями. Окрім того заявлена позивачем сума стягнення значно перевищує суму його грошового забезпечення, а звернення до суду щодо виплати індексації та компенсації за невикористану відпустку відбулися у листопаді 2019 та у березні 2020, що може свідчити про зловживання з боку позивача та бажання штучно збільшити розмір виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наявних у справі матеріалів.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з фактичних обставин справи, наказом Міністра оборони України від 01.12.2017 №876 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника Національного університету оборони України ім.І.Черняховського (по стройовій частині) від 13.12.2017 №266 позивача виключено із списків особового складу університету та всіх видів забезпечення, проведено розрахунок по грошовому забезпеченню.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/3729/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Черняхівського І., визнано протиправними дії щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 23.03.2017 по 13.12.2017, зобов`язано вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період часу.

На виконання зазначеного судового рішення відповідачем виплачено ОСОБА_1 2 472,44 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/1537/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Черняхівського І., визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані у 2015-2017 роках 42 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, зобов`язано відповідача вчинити дії щодо нарахування та виплати позивачу зазначеної грошової компенсації.

На виконання зазначеного рішення відповідачем виплачено компенсацію у сумі 12 863,69 грн.

Позивач вважає, що остаточний розрахунок з ним проведено 26 червня 2020 року, у зв`язку з чим звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13.12.2017 по 25.06.2020, проте отримав відмову, мотивовану тим, що норми КЗпП України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки позивач був військовослужбовцем і не працював за трудовим договором.

Розглядаючи спірні правовідносини, які склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією України та іншими Законами України.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно зі статтею 1, регулює трудові відносини виключно працівників, до кола яких особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, як спеціальні суб`єкти права, не належать, оскільки не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять саме службу цивільного захисту на умовах контракту.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року по справі №120/2005/19-а та від 30 квітня 2020 року по справі № 140/2006/19, відтак, заперечення відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин вбачається необґрунтованим.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Під час розгляду даного справи судом встановлено, що відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, а також компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за рішеннями Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.01.2020 та від 07 травня 2020 року всього на суму 15 336,13 грн. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 25 червня 2020 року. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Період затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 13.12.2017 по 25 червня 2020 року (632 дні).

За підрахунками позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 443 158,40 грн (632 (кількість днів затримки розрахунку) х 701,2 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення).

Разом з тим суд наголошує на тому, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до норм частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Суд зауважує, що сума заборгованості є значно меншою, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості.

При цьому кошти були стягнуті у судовому порядку і виплачені відповідачем добровільно після набрання законної сили рішеннями Хмельницького окружного адміністративного суду, а тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала в тому числі і від дати звернення позивача з позовами до суду.

За таких обставин суд вважає необхідним зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення заявленої позивачем у позові компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості 443 158,40 грн. є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17.

На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 у сумі 15 076,00 грн., який має компенсаторний характер та є співмірним.

Також суд не сприймає доводів відповідача, який наполягає на тому, що положення статті 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідні кошти виплачені позивачу на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні. Разом з тим, стягнення коштів саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до частини першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якими судові витрати підлягають поверненню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень, при задоволенні позову.

Як вбачається з наявних у справі відомостей, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, позивач є інвалідом другої групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Виходячи з такого, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок Державного бюджету України.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Черняхівського І. про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Черняхівського І. щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2017 року по 25 червня 2020 року включно.

3. Стягнути з Національного університету оборони України імені Черняхівського І. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2017 року по 25 червня 2020 року у розмірі 15 076,00 грн (п`ятнадцять тисяч сімдесят шість грн 00 коп).

4. В решті позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , тел. НОМЕР_3 .

Відповідач: Національний університет оборони України імені Черняхівського І., адреса: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28, , тел. НОМЕР_4 .

Суддя В.І. Келеберда