Справа № 460/9065/20
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/9065/20 пров. № А/857/9728/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Поліської митниці Держмитслужби на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року, головуючий суддя - Комшелюк Т.О., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТЛЮКС" до Поліської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач ТзОВ "ВІТЛЮКС" звернулося в суд з позовом до Поліської митниці Держмитслужби, в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 21 вересня 2020 року №UA204120/2020/000296/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 21 вересня 2020 року № UA204120/2020/01474.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що на підтвердження митної вартості товару позивачем були надані всі документи, визначені митним законодавством для застосування основного методу визначення митної вартості товару за ціною контакту. Натомість, відповідач безпідставно прийняв рішення про коригування митної вартості товарів, застосувавши резервний метод. Позивач вказує, що в процесі здійснення процедури митного контролю посадовою особою відповідача зазначено, що митна вартість імпортованого товару за ціною договору не може бути визнана у зв`язку з тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за методом обраним декларантом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними та скасовано рішення Поліської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів від 21 вересня 2020 року № UA204120/2020/000296/2 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 21 вересня 2020 року №UA204120/2020/01474.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Поліська митниця Держмитслужби оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у зв`язку з виявленими невідповідностями та з метою підтвердження інформації щодо заявленої митної вартості, яка міститься у документах , поданих разом з митною декларацією, митницею направлено декларанту електронне повідомлення з вимогою надати виписку з бухгалтерської документації щодо формування відпускної ціни товарів на заявлених комерційних умовах поставки товару, висновки про вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, прайс-листи, каталоги, специфікації виробника товару для незалежного кола покупців, що можливо розповсюдити на заявлену партію, банківський платіжний документ, що стосується заявленого до митного оформлення товару, специфікацію, декларацію країни відправлення. До митного оформлення не подано належних документів, передбачених ч. 2 ст. 53 МК України, відтак відповідачем правомірно винесено оскаржене рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 13 травня 2020 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітлюкс» та компанією QINGDAO TIANSHUN INDUSTRIAL CO., LTD укладено контракт № 07/07/20, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язався продати, а покупець купити товар за асортиментним переліком у погодженій сторонами кожній окремій партії, кількість, ціна та одиниці виміру якого вказані в специфікаціях (пакінгах, інвойсах), що є невід`ємними частинами даного контракту, та на умовах встановлених даним контрактом. Сторони узгодили, що вартість упаковки включена у ціну «Товару».

Відповідно до п. 2.1. Контракту товар буде поставлено на умовах FOB (Інкотермс 2000).

Згідно п. 2.4. Контракту, сторони домовились, що усі витрати, які повинні оплачуватись в країні продавця, сплачуються продавцем, відповідно витрати в країні покупця сплачує покупець, включаючи мито, митні збори, податки.

Порядок оплати товару та здійснення розрахунків врегульовано сторонами в розділі 5 контракту. Зокрема, згідно п. 5.1. Контракту загальна вартість контракту визначається загальною вартістю товару, поставленого згідно специфікацій. Валюта контракту долар США. Ціни не включають податки та інші збори, що підлягають оплаті в країнах, інших ніж країна продавця. Оплата кожної окремої партії товару здійснюється покупцем на підставі умов специфікації Продавця (п. 5.3. контракту). Комісійну винагороду банків-кореспондентів за проходження платежу до рахунку продавця сплачує покупець (п. 5.4. контракту).

Судом встановлено, що на виконання положень Контракту сторони уклали специфікацію від 30.07.2020 року та пакувальний лист від 30.07.2020 року, в яких визначено ціну, перелік, кількість та асортимент товару, що постачається за умовами контракту. Сторонами контракту узгоджено, що на адресу покупця буде поставлено рукавички трикотажні, виготовлені з бавовняних та поліефірних волокон, просочені та покриті пластмасою, мають часткове покриття у вигляді крапок на основі полівінілхлориду, 10G білі бавовняні, з вкладкою, ламіновані одностороннім покриттям у вигляді крапок, довжиною 24,5 см 509760 шт., 254880 пар, відомості про торгівельну марку відсутні. Загальна вага: брутто - 23370 кг, нетто - 22900 кг. Ціна товару 28393,63 доларів США.

До матеріалів справи долучений інвойс № TS80101 від 30.07.2020 року, який, окрім інформації про асортимент товару, містить відомості про його ціну в розмірі 28393,63 доларів США.

Зазначений товар було поставлено на територію України з порту навантаження QINGDAO, CHINA до порту відвантаження місто CHORNOMORSK, що підтверджується коносаментом №WMS20074111. У коносаменті №WMS20074111 міститься посилання на контейнер - SUDU6819026, товар - рукавиці та вагу товару - 23370 кг.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою митного оформлення товару та вільного його випуску в обіг на території України 21 вересня 2020 року позивачем, через уповноважену особу, подано до митниці митну декларацію № UA204120/2020/086802 для здійснення митного оформлення товару за загальною вартістю 28393,63 доларів США. Метод визначення митної вартості товару декларантом обрано перший, за ціною договору, що вбачається з графи 43 митної декларації (код МВВ - 1).

Митну вартість товару заявлено в загальному розмірі 30623,95 доларів США, з яких 28393,63 доларів США ціна товару, 62832,00 гривень - вартість транспортування з порту навантаження до порту розвантаження. Витрати на транспортування підтверджуються довідкою про транспортні витрати № 150920-01 від 15.09.2020 року.

До митного оформлення відповідачу подано разом з митною декларацією наступні документи: зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу № 07/07/20 від 13.05.2020 року, специфікація до контракту №07/07/20 від 13.05.2020 року, пакувальний лист № б/н від 30.07.2020, рахунок-фактура (інвойс) № TS80101 від 30.07.2020 року, коносамент № WMS20074111 від 05.08.2020 року, декларація про походження товару № 20C3702Q6390/00020 від 07.09.2020 року, документи, що підтверджують вартість перевезення товару.

За результатами розгляду поданих документів, в процесі здійснення процедури митного контролю відповідач дійшов висновку, що митна вартість товару № 1 не може бути визнана за ціною договору щодо товарів, що імпортуються та за рівнем, визначеним декларантом, у зв`язку з тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості, не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за обраним декларантом методом.

21.09.2020 року Поліською митницею Держмитслужби прийнято рішення про коригування митної вартості товарів за № UA204120/2020/000296/2.

У графі 33 рішення наведені обставини його прийняття, зокрема вказано що документи подані декларантом до митного оформлення містять розбіжності, а саме: наданий інвойс від 30.07.2020 року № TS80101 містить інформацію щодо 20 відсотків оплати; оригінал специфікації, передбачений п. 2.6. Контракту від 13.05.2020 року № 07/07/2020 не подана до митного оформлення; специфікація, інвойс від 30.07.2020 року № TS80101 та Контракт згідно п. 9.1 зовнішньоекономічного Контракту від 13.05.2020 року №07/07/2020, має містити печатки та підписи сторін.

Зазначається, що додатково надане платіжне доручення (MUR) 13 від 15.09.2020 року не можливо поширити на заявлену до митного оформлення партію товару, оскільки відсутній Контракт та інвойс, що стосується цієї зовнішньоекономічної операції.

Графа 33 рішення про коригування митної вартості товарів містить відомості, що у зв`язку з тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості, декларанту було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості згідно ст. 53, ст. 54 МК України: 1) виписку з бухгалтерської документації щодо формування відпускної ціни товарів на заявлених комерційних умовах поставки товару; 2) висновки про вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціальними експертними організаціями; 3) прайс-листи, каталоги, специфікації виробника товару для незалежного кола покупців, що можливо розповсюдити на заявлену партію; 4) банківський платіжний документ, що стосується заявленого до митного оформлення товару; 5) специфікацію; 6) декларацію країни відправлення. Також запропоновано у відповідності до п. 6 ст. 53 МК України декларанту за власним бажанням подати додаткові наявні документи для підтвердження заявленої ним митної вартості.

У зв`язку з неподанням додаткових документів, що витребовувались митним органом, митну вартість товару визначено за резервним методом згідно зі статтею 64 МК України, рівень митної вартості визначено згідно рівня на подібні товари за ЄАІС, а саме: Товар № 1 4,41 USD/кг (митна декларація від 26.08.2020 року № UA204120/2020/73598 4,41 USD/кг). Числове значення митної вартості товару становить 2845041,9102 грн. (100989,00001 USD).

Зазначене рішення слугувало підставою для прийняття картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів транспортних засобів комерційного призначення № UA204120/2020/01474 від 21.09.2020 року. Як зазначено в картці відмови, причиною формування цього документа є наступні обставини: у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості № UA204120/2020/000296/2 від 21.09.2020 року.

При цьому, декларанту роз`яснено вимоги, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації до митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а саме вказано про необхідність приведення митної вартості в графах 12, 45 ВМД у відповідності до рішення про визначення митної вартості № UA204120/2020/000296/2 від 21.09.2020 року.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи митного органу про наявність розбіжностей в документах поданих позивачем разом з митною декларацією № UA204120/2020/086802 від 21.09.2020 року не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами даної справи. Подані позивачем документи були належними, достовірними та підтверджували митну вартість товару за ціною договору, тобто за першим методом визначення митної вартості товару.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України (далі - МК України), Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Як встановлено частинами 1, 2 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною 3 статті 53 МК України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу органу доходів і зборів протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із положенням частини четвертої вказаної статті, у разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.

Відповідно до частини 1 статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з положеннями статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Витребовування додаткових документів у декларанта та надання митниці права вчиняти дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів, можливе лише за наявності у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості.

При цьому, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Відповідач має довести підстави застосування норм частини третьої статті 53 МК України: наявність розбіжностей у поданих декларантом документах, ознаки підробки або відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Матеріалами справи підтверджено, що спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості товару №1 - "Рукавички трикотажні, виготовлені з бавовняних та поліефірних волокон, просочені та покриті пластмасою….." та ненадання відповідачу необхідних документів для підтвердження заявленої митної вартості товару.

Відповідач поставив під сумнів визначену декларантом митну вартість товару, у зв`язку із тим, що документи подані декларантом до митного оформлення містять розбіжності, а саме: наданий інвойс від 30.07.2020 року № TS80101 містить інформацію щодо 20 відсотків оплати; оригінал специфікації, передбачений п. 2.6. Контракту від 13.05.2020 року № 07/07/2020 не поданий до митного оформлення; специфікація, інвойс від 30.07.2020 року № TS80101 та Контракт згідно п. 9.1 зовнішньоекономічного Контракту від 13.05.2020 року №07/07/2020, має містити печатки та підписи сторін. Також, вказав, що додатково надане платіжне доручення (MUR) 13 від 15.09.2020 року неможливо поширити на заявлену до митного оформлення партію товару, оскільки відсутній Контракт та інвойс, що стосується цієї зовнішньоекономічної операції.

На підтвердження митної вартості товарів позивачем до митного оформлення було надано документи, які підтверджують заявлену ним митну вартість товару: зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу № 07/07/20 від 13.05.2020 року, специфікацію до контракту №07/07/20 від 13.05.2020 року, пакувальний лист № б/н від 30.07.2020 року, рахунок-фактуру (інвойс) № TS80101 від 30.07.2020 року, коносамент №WMS20074111 від 05.08.2020 року, декларацію про походження товару №20C3702Q6390/00020 від 07.09.2020 року, документи, що підтверджують вартість перевезення товару.

Матеріалами справи підтверджується, що в поданих декларантом документах відсутні ознаки підробки, вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, відомості щодо ціни, яка була фактично сплачена за товари, та підтверджують можливість визначення митної вартості за основним методом, встановленого декларантом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що інвойс є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за товари, що поставляються (або вже фактично поставлені) чи послуги, що надаються (або фактично надані). При цьому, затвердженої форми інвойсу та вимог щодо його заповнення законодавством України не передбачено, а тому наявність чи відсутність певного реквізита не може трактуватися як неналежність поданого документа.

Крім того, суд правильно вказав, що положення «Deposite: 20% Deposit, balanceagainst B/L» не означає, що було сплачено лише 20% вартості товару, а відповідне положення вказує на можливість передоплати в розмірі 20% від вартості товару. Відповідно до п. 5.3. оплата кожної окремої партії товару здійснюється покупцем на підставі умов специфікації продавця.

Як видно з матеріалів справи, специфікація була подана декларантом для митного оформлення та містила всі необхідні реквізити відповідно до п. 9.1. Контракту.

Подана специфікація повністю підтверджує заявлену вартість товару в сумі 28393,63 доларів США, не містить будь-яких розбіжностей та відповідає умовам контракту №07/07/20 від 13.05.2020 року.

Колегія суддів враховує, що позивачем було оплачено вартість товару, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 15.09.2020 року щодо оплати повної вартості товару на суму 28393,63 доларів США.

Суд першої інстанції вірно не врахував доводи митного органу щодо неподання оригіналу специфікації, передбаченого п. 2.6. контракту від 13.05.2020 року № 07/07/2020, оскільки відсутність оригіналу специфікації не є розбіжністю у поданих до митного оформлення документах та не впливає на заявлену ціну товару.

Щодо додатково наданого платіжного доручення (MUR) 13 від 15.09.2020 року, колегія суддів зазначає, що таке містить реквізити сторін договору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітлюкс» та компанії QINGDAO TIANSHUN INDUSTRIAL CO., LTD. В описі платежу вказано - оплата за рукавиці відповідно до договору № 07/07/20 від 13.05.2020 року. Крім того, сума оплати відповідає заявленій в специфікації до договору та в поданій митній декларації, а тому посилання митного органу на те, що додатково надане платіжне доручення (MUR) 13 від 15.09.2020 року неможливо поширити на заявлену до митного оформлення партію товару, оскільки відсутній контракт та інвойс, що стосується цієї зовнішньоекономічної операції не заслуговує на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як передбачено ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: складання процесуальних документів; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційний суд встановив те, що відповідач заперечив проти розміру витрат позивача на правничу допомогу в сумі 10000 грн. та вказав, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їх розміру.

Водночас, звернув увагу на те, що позивач не в повній мірі в описі деталізував надані адвокатом послуги, як того вимагають приписи ч. 4 ст. 134 КАС України, внаслідок чого суд позбавлений можливості застосувати вказані вище критерії до розподілу судових витрат.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача та вважає, що в даному випадку немає об`єктивної можливості оцінити суму витрат позивача за надання адвокатом правничих послуг на предмет реальності та необхідності наданих адвокатом послуг та з`ясувати вид та обсяг наданих адвокатом послуг.

Це пов`язано з тим, що позивач не надав детальний опис наданих адвокатом послуг із вказівкою на їх тривалість та ціну.

Між тим, доказів реального понесення витрат (фактичної сплати коштів на рахунки адвокатського об`єднання) позивачем також не представлено.

Із урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі 10000 грн.

Докази оплати коштів за надані послуги апеляційному суду не представлені; причини їх несплати заявником не вказані, хоча визначений строк для їх сплати минув.

Звідси, позивачем документально не підтверджено факт понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі, що вказує на відсутність понесення ним відповідних витрат.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач надав усі наявні та достатні документи, передбачені Митним кодексом України, необхідні для визначення митної вартості товарів, та які містять повну інформацію про митну вартість та її складові. Натомість контролюючий орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари та не дають можливість здійснити митне оформлення товарів за визначеним декларантом методом.

Враховуючи вищенаведені норми закону та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, про те, що відповідачем не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості товарів, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товарів не встановлено, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Поліської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 460/9065/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький