Справа № 520/3651/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 р.Справа № 520/3651/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків по справі № 520/3651/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації третя особа Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в особі Управління інформаційно-аналітичної підтримки

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації, 3-тя особа: Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в особі Управління інформаційно-аналітичної підтримки, в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у довідці № серії ІІА № 2216313, відомостей, які не запитувалися, а саме: "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, кримінальне провадження № 0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили";

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації виключити з єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомості про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 "є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження № 0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили";

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нову довідку, в якій зазначити відомості про наявність чи відсутність у неї судимості, без зазначення відомостей про наявність щодо неї порушених кримінальних справ або проваджень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо зазначення у довідці № серії ІІА № 2216313, відомостей, які не запитувалися, а саме: "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження № 0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили".

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації виключити з єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повну і точну інформацію про наявність/відсутність судимостей без зазначення додаткових відомостей: "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження № 0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили".

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що в оскаржуваній довідці містяться достовірні відомості та вона відповідає вимогам чинного законодавства. Також зазначив, що він не є реєстратором Реєстру та не має повноважень щодо внесення або видалення будь-якої інформації по кримінальним провадженням.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 12 січня 2021 року, з метою отримання довідки про наявність або відсутність судимості для подальшого працевлаштування звернулась до Департаменту інформатизації МВС України.

18.01.2021 департаментом інформатизації МВС України видана довідка ПОВНА № серії ІІА №2216313, наступного змісту: за обліками МВС громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженка м. Охтирка, Сумська область, Україна, на території України станом на 15.01.2021 не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження №0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили. Довідку видано для оформлення на роботу.

Вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними шляхом вчинення неправомірних дій по внесенню до довідки відомостей, які не відносяться ані до інформації про притягнення особи до кримінальної відповідальності, ані до інформації про наявність або відсутність судимості, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що є протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій щодо використання шляхом зазначення у довідці № серії ІІА №2216313 наступних відомостей щодо ОСОБА_1 : "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження №0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили.". Також, суд зазначив, що видача довідок про наявність або відсутність судимості є виключною компетенцією Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, у зв`язку з чим належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій надати ОСОБА_1 повну і точну інформацію про наявність/відсутність судимостей без зазначення додаткових відомостей.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації виключити з єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомості про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 "є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження № 0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили", суд першої інстанції виходив з того, що працівники МВС України не являються реєстраторами Реєстру і, як наслідок, не мають можливості вносити чи видаляти інформацію по кримінальним провадженням. В свою чергу, звернення позивача з вмотивованою вимогою щодо зміни або знищення персональних даних до будь-якого володільця та розпорядника персональних даних, зокрема, до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації, до матеріалів справи надано не було, у зв`язку з чим така позовна вимога є передчасною, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги щодо визнання протиправним зберігання даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, рішення підлягає перегляду в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Конституцією України, Законами України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-ХІІ, "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI, "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI, Положенням про Департамент інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14.12.2015 №1572 (далі - Положення №1572).

Відповідно до частин першої і другої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Закон України від 02.10.1992 № 2657-XII "Про інформацію" визначає інформацію про фізичну особу (персональні дані) як відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11).

Інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, є конфіденційною та може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини друга статті 21 Закону України "Про інформацію").

В силу статті 1 Закону України від 01.06.2010 № 2297-VI "Про захист персональних даних" (далі - Закон № 2297) цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Під обробкою персональних даних розуміється будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (абзац восьмий статті 2 Закону № 2297).

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 2297 володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону.

Так, пунктом 1 Положення про Департамент інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України №1572, Департамент інформаційних технологій (далі - Департамент або ДІТ) Міністерства внутрішніх справ України (далі - Міністерство або МВС) є структурним підрозділом апарату МВС, який здійснює, координує та контролює інформаційне забезпечення діяльності структурних підрозділів апарату Міністерства та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр.

За положеннями пункту 2 Положення №1572 Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, нормативно-правовими актами МВС, а також цим Положенням.

Підпунктом 25 пункту 8 Положення №1572 передбачено, що Департамент відповідно до покладених на нього завдань забезпечує надання громадянам інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-ХІІ кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (частина п`ята статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

У частині другій статті 5 Закону № 2297 закріплено, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Статтею 6 Закону № 2297 передбачено, що: мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних (частина перша); склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та ненадмірними стосовно визначеної мети їх обробки (частина третя); обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством (частина п`ята); не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина шоста).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2297 забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров`я, статевого життя, біометричних або генетичних даних.

Положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних здійснюється за умови надання суб`єктом персональних даних однозначної згоди на обробку таких даних (пункт 1 частини другої статті 7 Закону № 2297).

За приписами частини другої статті 14 Закону № 2297 поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Наведеним положенням Законів України "Про інформацію" і "Про захист персональних даних" кореспондують норми Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939), згідно з яким публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (частина перша статті 1).

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 Закону № 2939). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (частина перша статті 6 Закону № 2939).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2939 конфіденційною є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939).

Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Відповідно до підпункту 9.9 пункту 9 Інструкції про порядок формування, ведення та використання оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ та органах (установах) кримінально-виконавчої системи України, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Державного департаменту України з питань виконання покарань №823/188 від 23.08.2002 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 09.09.2002 за №738/7026, інформацію про судимість (несудимість) за особистими зверненнями громадян надають територіальні УОІ-ВОІ за місцем останнього постійного мешкання цих громадян з урахуванням вимог статей 5, 89, 108 КК України. Довідка надається на бланку встановленого зразка за підписом керівника та засвідчується печаткою підрозділу з її обов`язковою реєстрацією.

Аналіз пункту 9.9 Інструкції у системному зв`язку з частиною першою статті 88 КК України, відповідно до якої особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості, дає підстави для висновку, що у довідку про судимість (несудимість) має включатися інформація про відсутність або наявність у особи судимості згідно з обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, з урахуванням вимог статей 5 (зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі), 89 (строки погашення судимості) і 108 (погашення та зняття судимості) КК України.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції об`єктами оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку є особи, які на території України обвинувачуються у вчиненні злочинів або засуджені, розшукуються, затримані за підозрою в занятті бродяжництвом, а також громадяни України, що вчинили злочини за її межами і відомості про яких надійшли офіційними каналами згідно з міжнародними договорами у сфері обміну інформацією, які набрали чинності в установленому порядку. Облік здійснюється шляхом ведення алфавітних оперативно-довідкових картотек (далі - ОДК) і дактилоскопічних картотек (далі - ДК), у тому числі з використанням автоматизованих банків даних та автоматизованих дактилоскопічних інформаційних систем. Централізований облік здійснюється Департаментом інформаційних технологій при МВС України (далі - ДІТ при МВС), а регіональний (місцевий) облік - управліннями (відділами) оперативної інформації при ГУМВС України в Автономній Республіці Крим та при управліннях МВС України в областях. У місті Києві і Київській області алфавітний і дактилоскопічний облік здійснюється ДІТ при МВС України.

Відповідно до пункту 8.1 Інструкції інформація оперативно-довідкового та дактилоскопічного обліку ДІТ при МВС та УОІ-ВОІ має обмежений доступ.

Умови, підстави та процедуру надання відомостей з інформаційної підсистеми "Оперативно-довідкова картотека" єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, що містить відомості стосовно осіб, яким повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, та осіб, яких засуджено за вчинення кримінального правопорушення, права та обов`язки суб`єктів, що є учасниками зазначеної процедури визначено Порядком доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 29.11.2016 №1256 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.01.2017 за №22/29890 (далі - Порядок №1256).

Відповідно до пункту 2 Порядку №1256 "довідка" - документ, який містить відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, та надається фізичній особі у відповідь на її запит.

У зазначеному пункті також визначено, що "персонально-довідковий облік" - систематизований банк (база) даних інформаційної підсистеми "Оперативно-довідкова картотека" єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України стосовно осіб, яким повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, та осіб, яких засуджено за вчинення кримінального правопорушення.

Отже, системний аналіз вказаних положень дає підстави стверджувати про те, що довідка, яка надається Департаментом інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України має містити інформацію за трьома напрямками, а саме:

1) про притягнення особи до кримінальної відповідальності;

2) про відсутність (наявність) судимості;

3) про наявність обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України.

Як свідчить долучена до справи Довідка № серії ІІА №2216313, видана позивачу, крім належних до запитаної інформації даних про те, що за обліками МВС громадянинка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженка м. Охтирка, Сумська область, Україна, на території України станом на 15.01.2021 не знатої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, зазначена ще й інша, не запитувана інформація, а саме: "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження №0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили." (а.с. 14).

Проте, колегія суддів зазначає, що вказана інформація, не могла бути відображена у довідці № серії ІІА №2216313, виданої ОСОБА_1 , оскільки не відноситься до інформації ані про притягнення особи до кримінальної відповідальності, ані про відсутність (наявність) судимості, ані про наявність обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України.

Крім того, судом, з офіційного веб-порталу "Єдиний державний реєстр судових рішень", встановлено, що постановою Вищого антикорупційного суду від 27.02.2020 по справі №757/53363/18-к в межах кримінального провадження №0000499 клопотання обвинуваченої ОСОБА_1 про звільнення її від кримінальної відповідальності задоволено, звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження №0000499 за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчинені злочину, передбаченого ст.366-1 КК України закрито.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки інформація, яка зазначена в довідці № серії ІІА №2216313, не відноситься до інформації про притягнення особи до кримінальної відповідальності, про відсутність (наявність) судимості, про наявність обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, дії відповідача щодо видачі вказаної довідки із інформацією, яка не відповідає нормам діючого законодавства, є протиправними.

Доводи відповідача про те, що надання фізичній особі відомостей про неї не обмежується лише інформацією про відсутність (наявність) судимості, але й передбачає надання іншої інформації, що обробляється в оперативно-довідкових картотеках, не ґрунтуются на приписах чинного законодавства України, яке визначає зміст та обсяг довідки про судимість (несудимість) та містить заборону поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 802/1587/18-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/18484/16 та від 31 березня 2020 року у справі №818/2013/18.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої існтанції про протиправність дій Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій щодо використання шляхом зазначення у довідці № серії ІІА №2216313 наступних відомостей щодо ОСОБА_1 : "Разом з тим є особою, яку 04.05.2018 Генеральною прокуратурою України повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, кримінальне провадження №0000499 від 21.12.2016. Відомості про результати розгляду до МВС не надходили.".

З огляду на зазначене, адміністративний позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій надати позивачу нову довідку, в якій зазначити відомості про наявність чи відсутність у позивача судимостей, без зазначення відомостей про наявність щодо неї порушених кримінальних справ або проваджень, суд зазначає наступне.

За змістом пунктів, 3 та 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправними дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З системного аналізу вказаних норм КАС України можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду, у випадку визнання протиправними дій, зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Видача довідок про наявність або відсутність судимості є виключною компетенцією Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій надати ОСОБА_1 повну і точну інформацію про наявність/відсутність судимостей без зазначення додаткових відомостей.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №804/4135/18.

Суд звертає увагу, що постановою КМУ №740 від 25.05.2006 затверджений Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, обов`язок ведення якого покладено на Державну судову адміністрацію України, відповідно до положень якого повний доступ до судових рішень мають судді, а також працівники апарату судів.

Так, судом було перевірено актуальну інформацію станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення та встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень відсутні будь-які судові рішення у кримінальних справах, ухвалені судами України щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

В даному випадку, задоволення позовної вимоги про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформаційних технологій надати ОСОБА_1 повну і точну інформацію про наявність/відсутність судимостей без зазначення додаткових відомостей є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року по справі № 520/3651/21 в частині задоволених позовних вимог прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі № 520/3651/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 02.09.2021 року