Справа № 640/17420/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року м. Київ № 640/17420/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Державної міграційної служби України, в якому просить: визнати протиправним та скасувати Повідомлення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04 листопада 2019 року за № 316 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення, на підставі якого прийнято таке повідомлення; визнати протиправним та скасувати Повідомлення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23 квітня 2020 року за № 134 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС; визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10 квітня 2020 року за № 60-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відповідно до процедури, передбаченої статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання гр-на Республіка Білорусь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивач акцентує увагу на тому факті, що він приймав участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України на Донбасі у 2014 році у якості волонтера на посаді старшого інструктора бойової підготовки Головного управління СБУ. Також, перебуває на обліку Фастівського об`єднаного військового комісаріату Міністерства оборони України та має намір вступити до військової частини на службу за контрактом. У зв`язку з тим, що правоохоронні органи республіка Білорусь відкрили декілька кримінальних проваджень стосовно позивача, заочно заарештували та через Інтерпол об`явили у міжнародний розшук, саме такі відомості містяться в ЗМІ, тому позивач був вимушений звернутися з відповідним питанням про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на позов представник Державної міграційної служби України заперечував проти його задоволення та зазначив, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної або політичної партії та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Таким чином та враховуючи, що позивач не надав жодних належних доказів тих обставин, на які він посилається, уповноважені органи ДМС України законно відмовили позивачу у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року заяву представника Державної міграційної служби України про розгляд справи в судовому засіданні за участі сторін залишено без задоволення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Гомель, Республіка Білорусь 15 жовтня 2019 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04 листопада 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області було відмовлено позивачу та винесено повідомлення № 316 про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 листопада 2019 року позивачем подано скаргу на повідомлення Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 04 листопада 2019 року №316.

23 квітня 2020 року позивачем отримано повідомлення Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №134, яким відхилена скарга від 11 листопада 2019 року на підставі рішення від 10 квітня 2020 року №60-20.

Незгода позивача із зазначеними повідомленнями та рішенням зумовила його звернутися до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Так, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві-анкеті позивач повідомив, що його переслідують на території Республіки Білорусь через участь в Антитерористичній операції на території України як волонтера.

На території України позивач проживає разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_2 громадянкою України, з якою вони мають спільну доньку 2017 року народження. Позивач прибув в Україну 18 листопада 2014 року автомобілем, перетнув кордон у місті Нові Яриловичи на підставі компетентного дозволу.

Під час співбесіди позивач повідомив, що прибув в Україну до родичів на хрестини племінника. Зі слів позивача його двоюрідний брат ОСОБА_3 запропоновував йому, позивачу, працювати на волонтерській посаді старшого інструктора бойової підготовки. Позивач прийняв пропозицію та з січня 2015 року почав виїжджати у зону АТО до станції Луганська та Донецького аеропорту. Зі слів позивача він виїжджав у складі розвідгрупи у якості волонтера, у вересні 2015 року приймав участь у обміні військовополоненими у складі групи контррозвідки. У 2015-2016 роках припинив працювати у якості волонтера та є офіційно безробітним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 03 червня 2019 року позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців на території України.

Тобто, на момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби своєчасно не звернувся, чим порушив передбачений частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядок звернення за захистом.

Під час співбесіди 30 жовтня 2019 року позивач повідомив, що адміністративні стягнення не має. Наразі відносно нього у Республіці Білорусь відкрито кримінальне провадження по факту шахрайства.

Крім того, позивач повідомив, що до його батьків у Республіці Білорусь приходили з обшуком працівники Слідчого комітету Гостомельського облвиконкому у зв`язку із відкриттям кримінальної справи по факту шахрайства.

Зі слів позивача під час співбесіди на території Республіки Білорусь він займався підприємницькою діяльністю та мав заборгованість зі сплати обов`язкових страхових внесків, яку погасив в 2015 році, на підтвердження чого було надано квитанції.

Позивач наголошує, що він зазнає переслідування через свою участь в АТО на території України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що документів які б підтверджували його участь в АТО на території України відсутні. Наявна лише заява громадянина ОСОБА_4 (не завірена належним чином), в якій останній повідомив, що він неодноразово зустрічався з позивачем, який знаходився у складі групи розвідки на волонтерській посаді.

Так, відповідно до листа Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17 жовтня 2019 року №14/03/16-7494 останнім вживались заходи на виконання доручення Генеральної прокуратури України, направлені на встановлення місцезнаходження громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , який розшукується компетентними органами Республіки Білорусь з метою арешту та подальшої екстрадиції для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною 4 статті 206 (грабіж), частиною 3 статті 209 та частиною 4 статті 209 (шахрайство у великих розмірах) КК Республіки Білорусь, запобіжний захід взяття під варту, кримінальна справа №1 від 09 червня 2015 року.

Так, з`ясовано, що починаючи з 2013 року по 2014 рік позивач вчиняв шахрайські дії з метою заволодіння коштами громадян в особливо великих розмірах. Крім того, маючи злочинний умисел позивач заволодів транспортним засобом марки Акура МДХ, який належить ОСОБА_5 .

Суд погоджується з доводами відповідача, що оскільки кримінальна справа відносно позивача була порушена компетентними органами Республіки Білорусь за діяльність позивача, яка мала місце протягом 2013-2014 років, що підтверджено матеріалами кримінальної справи, надісланої компетентними органами Республіки Білорусь, доводи позивача про фабрикування кримінальної справи через його участь в Антитерористичній операції на території України є необмурованими.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що причини, які позивач вказує, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами та доказами.

Статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, після реєстрації скарги про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Особа, скарга якої розглядається, або законний представник такої особи мають право брати участь у розгляді їх скарги.

Особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Правомірність та обґрунтованість наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві від 04 листопада 2019 року №748 прямо вказує на обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 10 квітня 2020 року №60-20 про відхилення скарги.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваних позивачем рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко