Справа № 260/103/21
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/103/21 пров. № А/857/14005/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання Пославського Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Іванчулинець Д.В.) у справі № 260/103/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ №101 від 23.12.2020 року Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову Сумано ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Грибоєдова, буд. 12а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Гвінея та країною його постійного проживання є Республіка Гвінея.

З особової справи №2016 LV 0002, копія якої приєднана до матеріалів справи, встановлено, що у травні 2015 року позивач виїхав з Республіка Гвінея та на територію України прибув неповнолітнім. До потрапляння на територію України позивач перебував у транзитних державах, а саме: Малі, Лівії, Туреччині. За словами позивача, на прохання незнайомого хлопця він віддав йому свої документи на виїзді з Туреччини. З території Туреччини позивач кораблем прибув до України в червні 2015 року. Спершу перебував в місті Харків, а потім переїхав до міста Львів, де звернувся за захистом в Україні.

Позивач звернувся із заявою від 05.02.2016 року №109/2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

05 лютого 2016 року було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку із зміною місця проживання з Львівської на Закарпатську область, на підставі погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 23.03.2016 року №8.5/1786-16, наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 01.04.2016 року №71, листа Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 08.04.2016 року №04/6606 та згідно наказу начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.04.2016 року №23, особову справу заявника взято на облік захисту, до органу міграційної служби у Львівській області заявник звернувся через законного представника - головного спеціаліста відділу у справах дітей Залізничної районної адміністрації ОСОБА_3 .

Позивач в ході проведеної співбесіди, яка оформлена протоколом співбесіди від 26.04.2016 року розповів, що в маленькому віці втратив матір, а в кінці 2014 року помер батько. З того часу заявник проживав в сім`ї опікуна, який був близьким другом батька. Зі слів позивача, ставлення опікуна та членів сім`ї було добрим, прийняли його як сина. На життя позивач заробляв доставкою соків та працюючи на будівництвах. У період з 23 по 29 квітня 2015 року було вбито опікуна, який був лідером молодіжного осередку опозиційної політичної партії UFDG (Союз Демократичних Сил Гвінеї). В даній ситуації позивач вирішив покинути Гвінею. Дружина опікуна, якій позивач повідомив, що спробує дістатися Європи, допомогла йому грошима для виїзду.

На співбесіді 26 квітня 2016 року позивач повідомив, що у травні 2015 року на підставі паспорту вибув з Гвінеї, додавши, що легально покинув країну.

При заповненні головним спеціалістом сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України у Львівській області реєстраційного листка на позивача, який звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в пункті 2.2 Чи мав дозвіл компетентних органів на виїзд, позивач відповів, Ні.

З метою забезпечення основних інтересів дитини, відповідно до Інструкції "Про взаємодію органів виконавчої влади в роботі з дітьми, розлученими із сім`єю, які не є громадянами України і звернулися до компетентних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, Міністерства охорони здоров`я України, Адміністрації Державної прикордонної служби України 07.07.2012 року №604/417/793/499/518 було вжито заходів щодо влаштування позивача до притулку для дітей служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, наказу, МВС України від 07.09.2011 року №649 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ №338 від 27.03.2015, заяву-анкету прийнято до розгляду 05.02.2016 року.

На підставі особистої заяви позивача від 17.02.2016 року та погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 01.03.2016 року №8.4/1241-16 позивача вже як повнолітню особу було розміщено в пункті тимчасового розміщення біженців в Закарпатській області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року було задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю. Вищезазначене рішення набрало законної сили 06 червня 2020 року.

03 грудня 2020 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 грудня 2020 року з позивачем проведено співбесіду, про що складено протокол, копія якого наявна в матеріалах справи.

За результатами співбесіди, відповідачем складено Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі висновку Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області було видано наказ № 101 від 23 грудня 2020 року, згідно якого було прийнято рішення відмовити позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищезазначеного наказу відповідачем було сформовано та скеровано позивачу повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 4.4/31 від 23 грудня 2020 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, при розгляді документів заявника відповідач зобов`язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Відповідно до пп. ж п. 3.1. та п. 4.1 Правил розгляду заяв та, оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 із позивачем було проведено 23.12.2020 року співбесіду.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" вбачається, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, Які можуть бути обґрунтовані.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи видно, що позивач безперешкодно виїхав з країни походження.

Також, в протоколі співбесіди від 23.12.2020 року та в протоколі при його первинному зверненні наявні розбіжності. У первинному зверненні позивач називає протести Конакрі, в яких він брав участь мали місце у квітні 2015 році, а під час вторинного звернення у 2013-2014 роках. Не може назвати дати свого затримання терміном на десять діб, ймовірно у 2012 або у 2013 році не пригадує. При первинному зверненні стверджував, що був членом опозиційної партії з 2010 року, а при повторному зверненні стверджує, що є членом партії з 2009 року.

Як мотив виїзду з Гвінеї позивач вказує, що його політична приналежність загрожує йому смертю або ув`язненням. Однак, на запитання за яких обставин він би погодився повернутися до Гвінеї, позивач відповів, що він не бачить таких обставин.

Окрім того, позивачем не було надано жодних документів, які б підтверджували його членства в політичній партії в неповнолітньому віці. Також є недоведеною участь позивача в маніфестах саме на стороні опозиції.

В силу частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Гвінея), зокрема матеріалів, що надані Департаментом країн Близького і Середнього Сходу та Африки МЗС України, вбачається, що пояснення, які надав Сумано ОСОБА_2 , не можуть бути доказом переслідувань або існування реальної загрози переслідувань позивача в країні його громадянської належності та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно наявних матеріалів справи ознак того, що позивач міг бути причетним до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

Відповідно до п. 6.5. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 р. № 649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву, ДМС України приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Суд апеляційної інстанції врахувавши викладені норми чинного законодавства а також обґрунтування апеляційної скарги вважає, що інформаційні матеріали та надані позивачем пояснення носять загальний характер, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, відтак наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 23 грудня 2020 року за № 101 про відмову позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 260/103/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська