Справа № 320/11626/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року справа №320/11626/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування пункту рішення та зобов`язання вчинити певні дії

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Таращанської міської ради Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправним пункт 21.1 рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020;

- скасувати пункт 21.1 рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020;

- зобов`язати Таращанську міську раду Київської області розглянути клопотання ОСОБА_1 про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 : землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що 13.07.2020 Адвокатське об`єднання "Казачук та партнери", яке діяло в його інтересах, звернулося до Таращанської міської ради Київської області з клопотанням про безоплатну приватизацію земельної ділянки, у якому просило надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,08 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Проте Таращанська міська рада Київської області рішенням від 28.07.2020 № 1073-76-VII відмовила позивачу у задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення південно-західного житлового масиву, на території якого знаходиться вказана земельна ділянка, в межі населеного пункту м. Тараща.

Позивач вважає, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав розробки Генерального плану м. Тараща Київської області є протиправною та такою, що порушує право позивача, оскільки відповідач не зазначив чітких підстав відмови у виділенні та наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, що й стало підставою звернення до суду. При цьому позивач зауважує, що станом на теперішній час існує діючий Генеральний план м. Тараща, відповідно якого відповідачем вже передавалися земельні ділянки, розташовані на вказаному масиві, іншим громадянам.

Також позивач стверджує про наявність переваг, які надаються іншим громадянам при передачі відповідачем в 2018 році земельних ділянок південно-західного житлового масиву м. Тараща, із наданням суду доказів надання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель іншим громадянам у тому ж самому житловому масиві м.Тараща з подальшим затвердженням землевпорядної документації та передачі земельних ділянок.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, витребувано докази від сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 заяву Таращанської міської ради від 09.12.2020 №1679 вих-20 про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, підписану представником Таращанської міської ради Ілоною Кобдід, - повернуто Таращанській міській раді без розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2021 відзив Таращанської міської ради від 11.12.2020 №1709-вих-20 на позовну заяву, підписаний представником за довіреністю Ілоною Кобдід, - повернуто Таращанській міській раді без розгляду. Заяву Таращанської міської ради від 04.01.2021 №03-вих-20 про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, - задоволено. Продовжено Таращанській міській раді Київської області строк на подання відзиву на позовну заяву - на 10 днів з дня отримання цієї ухвали.

22.01.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний міським головою Михайлом Кривошеєвим. Відповідач проти позову заперечує, у відзиві вказує на те, що за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення земельної ділянки в межах АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд прийнято рішення від 28.07.2020 № 1073-76-VII про відмову позивачу у задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення Південно-західного житлового масиву, в тому числі вул.Білецька, 43 в межі населеного пункту м. Тараща.

Відповідачем зазначено, що 21.11.1983 року Виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів прийнято рішення №531 «Про затвердження генеральних планів міст Обухів, Українка, Тараща, Сквира».

26.03.2013 Таращанською міською радою прийнято рішення №423-30-VI «Про пролонгацію терміну дії Генерального плану міста Тараща», яким визначено: Генеральний план міста Тараща, що був розроблений та затверджений рішенням Виконкому Київської обласної ради від 21.11.1983 №531 вважати безстроковим, що за твердженням відповідача означає, що на сьогоднішній день діє Генеральний план м. Тараща, затверджений рішенням Виконкому Київської обласної ради від 21.11.1983 №531.

Згідно викопіювання з Генерального плану м. Тараща, затвердженого рішенням Виконкому Київської обласної ради від 21.11.1983 №531, Південно-західний житловий масив на даний час не включений в територію міста Тараща.

Те саме, як стверджує відповідач, підтверджується викопіюванням зі Схеми економіко-планувального зонування (Грошова оцінка земель міста Тараща) від 2005 року, з якого вбачається, що Південно-західний житловий масив знаходиться в зоні за існуючою межею міста Тараща.

22.12.2017 на сесії Таращанської міської ради прийнято рішення №494-34- VII «Про розроблення Генерального плану міста Тараща», підпунктом 2.2.1 «Перспективна межа міста» пункту 2.2 «Архітектурно-планувальна організація території» розділу 2 «Обґрунтування та пропозиції» частини ІІ «Текстові матеріали» Тому 1 «Пояснювальна записка» якого чітко визначено, що територія міста Тараща в існуючих межах становить, згідно обміру опорного плану 1403,6 га, територія міста в проектних межах - 1760,7 га. В перспективні межі міста включається 357,1 га.

Разом з тим, в пункті 2.15 «Розвиток міста Тараща на стратегічну перспективу» розділу «Обґрунтування та пропозиції» частини ІІ «Текстові матеріали» Тому 1 «Пояснювальна записка» зазначено, що на стратегічну перспективу передбачено освоєння ділянки №30, яка знаходиться в північно-західній частині міста, поза його існуючими межами.

Відповідач зауважує, що на виконання рішення Таращанської міської ради від 22.12.2017 №494-34-VII «Про розроблення Генерального плану міста Тараща» на замовлення Таращанської міської ради Державним підприємством Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М.Білоконя згідно договорів №999-01-2018 від 16.04.2018, №999-01-2019 від 30.09.2019 був розроблений проект містобудівної документації «Генеральний план міста Тараща, Таращанського району Київської області», який на даний час проходить процедуру погодження архітектурно-містобудівною радою при Департаменті містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації.

Отже, відповідач вважає, що надав вичерпний перелік документів на підтвердження факту того, що земельна ділянка, яка є предметом позову та розташована в Південно-західному житловому масиві, знаходиться поза існуючою межею міста Тараща.

01.02.2021 від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій на противагу твердженням відповідача у відзиві на позовну заяву представник позивача стверджує, що Таращанською міською радою в 2018 році надавалися дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву з подальшим затвердженням землевпорядної документації та передачі земельних ділянок у власність громадянам у межах міста Тараща.

Разом з тим звертає увагу суду на те, що графічні матеріали, які містилися в клопотанні позивача про надання дозволу на розробку землевпорядної документації, а саме «Схема південно-західного масиву в м.Тараща», були отримані від Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області листом від 06.04.2020 №388, в якому Таращанська міська рада надала інформацію щодо вільних земельних ділянок.

18.02.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідачем повторюється, що запитувана позивачем земельна ділянка не входить в територію міста Тараща. Відповідач також зазначає, що питання надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок іншим громадянам не має жодного відношення до предмета спору, не обумовлено позовними вимогами, відтак не може бути застосоване позивачем в суді на підтвердження вимог, заявлених в позові. Вважає такі докази неналежними, а також такими, які не містять жодної інформації щодо предмета доказування, оскільки не пов`язані безпосередньо з позивачем та предметом спору. Вважає, що позивачем не обґрунтовано належність зазначених ним рішень Таращанської міської ради про питання надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок іншим громадянам для підтвердження своїх позовних вимог.

Отже, відповідач резюмує, що факт прийняття Таращанською міською радою в 2018 році рішень щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву з подальшим затвердженням землевпорядної документації та передачі земельних ділянок у власність громадянам - жодним чином не підтверджує законність чи протиправність прийняття рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020, згідно з п.21.1 якого відмовлено Адвокатському об`єднанню «Казачук та партнери» в інтересах громадянина України ОСОБА_1 у виділенні йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Крім того зазначає, що при наданні відповіді Таращанською міською радою від 06.04.2020 №388 на запит керівника «Центру журналістських розслідувань» стосовно місця розташування земельних ділянок в межах міста Тараща та поза його межами, не наданих в користування, що можуть бути використані для ведення особистого селянського господарства та інше, помилково було вказано, що перелічені в відповіді земельні ділянки знаходяться в межах населеного пункту Таращанської міської ради, оскільки в дійсності на сьогоднішній день ще не затверджено новий Генеральний план міста Тараща, згідно якого дані земельні ділянки будуть включені в межі міста Тараща Київської області.

Крім того, 23.02.2021 на адресу суду надійшли письмові поясненні представника позивача, в яких наведено заперечення стосовно наданих відповідачем заперечень на відповідь на відзив, в яких позивач зазначає, що питання надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву м.Тараща іншим громадянам, а саме наближеним особам до голови Таращанської міської ради ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є доньками міського голови, має безпосереднє відношення до предмета спору, а саме показує повноваження щодо розпорядження земельними ділянками на Південно-західному масиві м.Тараща, а також впливає на принцип рівності перед законом та є дискримінацією за соціальними та сімейними зв`язками.

Також заперечує щодо помилковості надання інформації щодо розташування земельних ділянок в місті Тараща, не наданих у користування, які знаходяться на території Південно-західного масиву м.Тараща, оскільки відповідачем не надано жодних доказів та пояснень щодо помилковості та причин надання такої відповіді на журналістський запит.

17.03.2021 представником позивача надано суду додаткові пояснення про те, що на офіційному сайті Таращанської міської ради виявлено рішення №1134-80-VII від 20.10.2020, пунктом 3 якого надано дозвіл ОСОБА_5 на розробку землевпорядної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,82 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , яка находиться в Південно-західному масиві м.Тараща, що і земельна ділянка, відносно якої позивачем подане клопотання на отримання дозволу на розробку землевпорядної документації, що на думку позивача спростовує твердження відповідача щодо відсутності у нього повноважень щодо розпорядженнями земельними ділянками Південно-західного масиву м.Тараща.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Дарницьким РУ ГУ МВС України в м.Києві 20.04.2001 (а.с.77). Позивач згідно даних про місце проживання, зазначених у паспорті, з 27.06.2008 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що Адвокатське об`єднання "Казачук та партнери", яке діяло в інтересах ОСОБА_1 , звернулось до Таращанської міської ради Київської області з клопотанням від 09.06.2020 про безоплатну приватизацію земельної ділянки, у якому просило:

1. Забезпечити реалізацію визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га.

2. Надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки по АДРЕСА_1 (картографічні матеріали якої долучено до даного клопотання) землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га.

3. Розглянути вищевказані питання на сесії ради у встановлений законодавством місячний термін з прийняттям об`єктивного та обґрунтованого рішення.

4. Повідомити в установленому законом порядку і строки про прийняте рішення, шляхом направлення на адресу ОСОБА_1 належним чином посвідченої копії рішення сесії ради.

До вказаної заяви були додані: копія паспорту громадянина України та ідентифікаційного номера; графічні матеріали з бажаним розташуванням земельної ділянки (а.с.116-121).

Клопотання Адвокатського об`єднання "Казачук та партнери" від 09.06.2020, яке діяло в інтересах ОСОБА_1 , про безоплатну приватизацію земельної ділянки, зареєстровано в Таращанській міській раді Київської області 13.07.2020 р., про що свідчить відтиск штампу вхідної кореспонденції Таращанської міської ради на клопотанні.

За результатами розгляду вказаного клопотання 76 сесією VII скликання Таращанської міської ради Київської області було прийнято рішення від 28.07.2020 № 1073-76-VII "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та виділенні земельної ділянки по АДРЕСА_1 житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, для безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності (а.с.122).

У цьому рішенні, зокрема вказано, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення південно-західного житлового масиву м. Тараща (в тому числі АДРЕСА_1 , на якій знаходиться земельна ділянка площею 0,08 га, що є предметом клопотання позивача) в межі населеного пункту м. Тараща.

Не погоджуючись з правомірністю спірного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування та зобов`язання розглянути клопотання про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом "б" частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття і реалізації права на землю визначений розділом IV Земельного кодексу України.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною третьою статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України).

Частиною першою статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абзацом 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17 (номер в Єдиному державному реєстру судових рішень - 72532460) та від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17 (номер в Єдиному державному реєстру судових рішень - 80269760), від 20.01.2021 у справі № 360/1590/16-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 94264145), від 08.09.2020 у справі № 812/1450/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414791).

При цьому, відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 808/3187/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 89792839).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено вище, підставою для відмови відповідач вказав, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення Південно-західного житлового масиву в межі населеного пункту м. Тараща.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Частинами третьою та четвертою статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що склад, зміст, порядок розроблення та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Слід зазначити, що частиною 8 статті 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

Суд звертає увагу на те, що графічні матеріали, які були додані до клопотання позивача про виділення земельної ділянки, а саме: "Схема південно-західного масиву в м. Тараща", були отримані від Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області разом з листом від 06.04.2020 № 388, в якому Таращанська міська рада надала інформацію щодо вільних земельних ділянок (а.с.17-21, 121).

З вищевказаного листа вбачається, що в межах населеного пункту Таращанської міської ради наявні земельні ділянки вільні від забудови, зокрема і запитувана позивачем до відведення земельна ділянка по АДРЕСА_1 : землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га.

За таких обставин, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що на час звернення позивача з клопотанням про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності отримання розробляється Генеральний план м. Тараща, яким передбачено уточнення та включення Південно-західного масиву у межі населеного пункту м. Тараща.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, ухвалою суду від 23.11.2020 було витребувано від Таращанської міської ради Київської області: копію клопотання ОСОБА_1 від 13.07.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,08 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 з усіма доданими до нього документами; результати розгляду клопотання АО "Казачук та партнери" в інтересах ОСОБА_1 від 13.07.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,08 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; копію протоколу засідання сесії Таращанської міської ради Київської області щодо спірного питання з результатами поіменного голосування; копію рішення Таращанської міської ради Київської області №1073-76-VІІ від 28.07.2020 в частині, що стосується позивача, із доказами направлення позивачу, а також копії всіх матеріалів, з урахуванням та на підставі яких було прийнято це рішення; докази присвоєння поштової адреси земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Відповідачем на виконання вимог ухвали суду надано копію рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 21.11.1983 року №531 «Про затвердження генеральних планів міст Обухів, Українка, Тараща, Сквира», яким затверджено Генеральний план міста Тараща, прийнявши такі основні показники:

- розрахункова численність населення на 25-30 років - 16 тис.жителів;

- територіальний розвиток міста в проектних межах 1256 га (а.с.105).

Також відповідачем надано копію рішення Таращанської міської ради від 26.03.2013№423-30-VI «Про пролонгацію терміну дії Генерального плану міста Тараща», відповідно до якого вирішено Генеральний план міста Тараща, що був розроблений та затверджений рішенням виконкому Київської обласної ради від 21.11.1983 року №531 вважати безстроковим (а.с.106).

Отже, враховуючи рішення Таращанської міської ради від 26.03.2013 №423-30-VI «Про пролонгацію терміну дії Генерального плану міста Тараща», з 26.03.2013 в місті Тараща діє Генеральний план м. Тараща, затверджений рішенням Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 21.11.1983 року №531 «Про затвердження генеральних планів міст Обухів, Українка, Тараща, Сквира».

При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що згідно викопіювання з Генерального плану м. Тараща, затвердженого рішенням Виконкому Київської обласної ради від 21.11.1983 №531, Південно-західний житловий масив на даний час не включений в територію міста Тараща.

Те саме, як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву, підтверджується викопіюванням зі Схеми економіко-планувального зонування (Грошова оцінка земель міста Тараща) від 2005 року, з якого вбачається, що Південно-західний житловий масив знаходиться в зоні за існуючою межею міста Тараща.

Проте, з наданої відповідачем копії викопіювання з Генерального плану м. Тараща 1983 року не вбачається зазначених відповідачем висновків, адже надана суду копія не містить жодних позначень Південно-західного житлового масиву м.Тараща, як і не містить будь-яких умовних позначень районів міста чи його частин.

Надана відповідачем чорно-біла копія викопіювання зі Схеми економіко-планувального зонування (Грошова оцінка земель міста Тараща) від 2005 року із позначенням зони за існуючою межею міста, проте без позначення Південно-західного житлового масиву м.Тараща не дозволяє зробити висновки про те, що Південно-західний житловий масив знаходиться в зоні за існуючою межею міста Тараща.

Отже, надані відповідачем викопіювання графічної частини Генерального плану м. Тараща 1983 року та викопіювання зі Схеми економіко-планувального зонування (Грошова оцінка земель міста Тараща) від 2005 року не є належними та допустимими доказами, які підтверджують наведені в оспорюваному рішенні від 28.07.2020 № 1073-76-VII підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та виділенні земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, для безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності, а саме невключення Південно-західного житлового масиву м. Тараща (в тому числі АДРЕСА_1 , на якій знаходиться земельна ділянка площею 0,08 га, що є предметом клопотання позивача) в межі населеного пункту м. Тараща.

Надані суду відповідачем рішення Таращанської міської ради від 22.12.2017 №494-34- VII «Про розроблення Генерального плану міста Тараща», підпунктом 2.2.1 «Перспективна межа міста» пункту 2.2 «Архітектурно-планувальна організація території» розділу 2 «Обгрунтування та пропозиції» частини ІІ «Текстові матеріали» Тому 1 «Пояснювальна записка» якого визначено, що територія міста Тараща в існуючих межах становить, згідно обміру опорного плану 1403,6 га, територія міста в проектних межах - 1760,7 га, в перспективні межі міста включається 357,1 га разом із зазначенням в пункті 2.15 «Розвиток міста Тараща на стратегічну перспективу» розділу «Обгрунтування та пропозиції» частини ІІ «Текстові матеріали» Тому 1 «Пояснювальна записка» про те, що на стратегічну перспективу передбачено освоєння ділянки №30, яка знаходиться в північно-західній частині міста, поза його існуючими межами, на думку суду, самі по собі не доводять відсутність Південно-західного житлового масиву м. Тараща в межах міста Тараща на день звернення Адвокатського об`єднання в інтересах позивача із клопотанням від 09.06.2020 про безоплатну приватизацію земельної ділянки.

Відтак надані відповідачем докази не підтверджують факту того, що земельна ділянка, яка є предметом позову та розташована в Південно-західному житловому масиві міста Тараща Київської області, знаходиться за існуючою межею міста Тараща.

Доведення даного факту є визначальним при вирішенні питання про повноваження відповідача розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що графічні матеріали, які додані до клопотання позивача, а саме «Схема південно-західного масиву в м. Тараща», були отримані від Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області листом від 06.04.2020 №388, в якому Таращанська міська рада надала інформацію щодо вільних від забудови земельних ділянок в межах населеного пункту Таращанської міської ради, зокрема й щодо земельної ділянки: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га, землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.17-20).

Відомостей щодо спростування наданої інформації матеріали справи не містять, а відповідачем не надано, тому суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо помилковості надання інформації щодо розташування земельних ділянок в місті Тараща, не наданих у користування, які знаходяться на території Південно-західного масиву м.Тараща.

На підставі викладеного, суд вважає безпідставною відмову Таращанської міської ради Київської області у наданні позивачу дозволу на розробку землевпорядної документації, адже відповідачем не надано суду переконливих доказів того, що земельна ділянка, яка є предметом позову та розташована в Південно-західному житловому масиві міста Тараща Київської області, знаходиться за існуючою межею міста Тараща.

Щодо доводів представника позивача про те, що питання надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву м.Тараща іншим громадянам, а саме наближеним особам до голови Таращанської міської ради ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є доньками міського голови, є порушенням принципу рівності перед законом та є дискримінацією за соціальними та сімейними зв`язками, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені Законом України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (зі змінами, далі - Закон № 5207-VI).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 5207-VI дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 5207-VI терміни в цьому Законі вживаються в такому значенні: 2) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; 3) непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; 5) позитивні дії - спеціальні тимчасові заходи, що мають правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, спрямовану на усунення юридичної чи фактичної нерівності у можливостях для особи та/або групи осіб реалізовувати на рівних підставах права і свободи, надані їм Конституцією і законами України; 6) пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 2 Закону № 5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно з частинами 1, 2 статті 6 Закону № 5207-VI відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 5207-VI суб`єктами, наділеними повноваженнями щодо запобігання та протидії дискримінації, є: Верховна Рада України; Уповноважений Верховної Ради України з прав людини; Кабінет Міністрів України; інші державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування.

Стаття 12 Закону № 5207-VI визначає повноваження інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування щодо запобігання та протидії дискримінації та передбачає, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень: готують пропозиції щодо вдосконалення законодавства про запобігання та протидію дискримінації; здійснюють позитивні дії; дотримуються принципу недискримінації у своїй діяльності; співпрацюють з громадськими організаціями щодо дотримання принципу недискримінації; сприяють науковим розробкам у сфері запобігання та протидії дискримінації; провадять просвітницьку діяльність з питань запобігання та протидії дискримінації.

У частині третій статті 6 цього ж Закону визначено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48 - 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

З матеріалів справи вбачається, що іншим громадянам відповідачем передано земельні ділянки на території Південно-західного масиву м.Тараща, зокрема ОСОБА_4 на підставі рішення Таращанської міської ради від 15.11.2018 №703-47-VІІ передано земельну ділянку площею 0,079 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 на підставі рішення Таращанської міської ради від 15.11.2018 №703-47-VІІ передано земельну ділянку площею 0,079 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_5 .

Відповідачем не заперечується факт прийняття Таращанською міською радою в 2018 році рішень щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву з подальшим затвердженням землевпорядної документації та передачі земельних ділянок у власність громадянам, про що відповідачем вказано у запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, проте на думку відповідача даний факт жодним чином не підтверджує законність чи протиправність прийняття рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020, згідно п.21.1 якого відмовлено Адвокатському об`єднанню «Казачук та партнери» в інтересах громадянина України ОСОБА_1 у виділенні йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

При цьому відповідачем не спростовано доводів позивача щодо наявності дискримінації при наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву м.Тараща одним громадянам, та відмові у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву м.Тараща іншим громадянам, та зокрема позивачу, що на переконання суду є порушенням принципу рівності перед законом та прямою дискримінацією за соціальними зв`язками.

Будь-якого об`єктивного та розумного обґрунтування правомірності надання одним громадянам земельних ділянок в Південно-західному житловому масиві м.Тараща та відмови у наданні іншим громадянам земельних ділянок у тому самому житловому масиві, окрім обставин не включення цього житлового масиву у межі міста Тараща, відповідачем не вказано.

З огляду на те, що факт прийняття Таращанською міською радою в 2018 році рішень щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву з подальшим затвердженням землевпорядної документації та їх передачі у власність іншим громадянам не заперечується відповідачем та приймаючи до уваги прийняття відповідачем аналогічних рішень на користь інших громадян в 2020 році, зокрема рішення №1134-80-VII від 20.10.2020, яким надано дозвіл ОСОБА_5 на розробку землевпорядної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,82 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , яка находиться в Південно-західному масиві м.Тараща, тобто вже після відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності необґрунтованих переваг іншим особам при наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення деяких земельних ділянок Південно-західного масиву м.Тараща, та свідчить про поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування Спірного рішення.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» визначено, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Підкреслюючи особливу важливість принципу «належного урядування», ЄСПЛ у своїх рішеннях передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (справа «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справи «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (справи «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі»). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява № 36548/97). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Відповідно до частин першої-другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача в частині визнання протиправним та скасування пункту 21.1 рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та виділенні земельної ділянки по АДРЕСА_1 житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, для безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності.

При цьому, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача вирішити по суті те клопотання, яке було предметом поданого позивачем клопотання, та у задоволенні якого, як було вказано вище було безпідставно відмовлено. При цьому задоволення цієї позовної вимоги не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування з огляду на таке.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути клопотання позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності клопотання та доданих до нього документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення клопотання.

Підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення клопотання, або ж рішення про відмову у його задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із клопотанням, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

У цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації, оскільки наявність тієї єдиної обставини, яка була покладена в основу спірного рішення про відмову, не була доведена відповідачем, а тому спростовується судом.

Враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача розглянути клопотання ОСОБА_1 та прийняти за результатом такого розгляду рішення про надання відповідного дозволу.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Оскільки матеріали справи свідчать про протиправність прийняття відповідачем спірного рішення та враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу відповідного дозволу, що є гарантією того, що спір між сторонами буде вирішений остаточно.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Позивачем також заявлено клопотання про встановлення відповідачу строку для подачі звіту про виконання судового рішення, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно з положеннями частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що клопотання позивача жодним чином не мотивовано, а лише постановлення судом рішення зобов`язального характеру само по собі не є підставою для встановлення судового контролю, без наявності передумов для цього, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у цій справі.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 15.09.2020 № 0.0..1 (а.с.13).

Враховуючи задоволення позову, вказаний розмір судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок суб`єкта владних повноважень - Таращанської міської ради Київської області.

Щодо заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397938).

При цьому з імперативних положень частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат по сплаті правової допомоги, проте не вказує про неспівмірність таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 06.03.2020 між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатським об`єднанням "Казачук та партнери" (Адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги № 06-03/20-4-ЗД/20, пунктом 1 якого передбачено, що Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (опрацювання первинних документів, підготування та надіслання заяв, звернень, запитів тощо до всіх без виключення органів/підприємств/організацій України; підготування та надіслання (у разі виникнення необхідності) до суду позовних заяв, заяв тощо, пов`язаних з врегулюванням спору; представництво інтересів у всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях, правоохоронних органах, у судах) (а.с.30-32).

Згідно з пунктом 3.1 цього договору за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар у розмірі та в строк, який зазначається в додатковій угоді до цього договору.

Пунктом 5.1 договору визначено, що даний договір, якщо він не буде припинений з ініціативи Клієнта, діє до його повного виконання Адвокатом доти, доки не будуть вичерпані всі надані національним законодавством засоби захисту і у відповідній справі не буде прийнято остаточного рішення.

15 вересня 2020 року до договору № 06-03/20-4-ЗД/20 від 06 березня 2020 року про надання правової допомоги була підписана Додаткова угода № 1, відповідно до якої ОСОБА_1 та Адвокатське об`єднання "Казачук та партнери" домовились, що адвокат на виконання умов основного договору про надання правової допомоги зобов`язується надати клієнту правову допомогу у реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення Клієнту земельних ділянок в межах міста Тараща Київської області (а.с.33).

Загальний розмір вартості послуг (гонорар) адвоката за даною додатковою угодою становить: 5000,00 грн., враховуючи наступний розрахунок:

- попереднє опрацювання матеріалів; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини; формування правової позиції; аналіз судової практики та узагальнень Верховного Суду України - 2 год., вартість однієї години 1000,00 грн. - 2000,00 грн.;

- надання консультації щодо можливості оскарження дій Таращанської міської ради та визнання протиправними дії Таращанської міської ради Київської області - 2 год., вартість однієї години 500,00 грн. - 1000,00 грн.;

- підготовка, написання позовної заяви - 2 год., вартість однієї години 1000,00 грн. - 2000,00 грн.

У Додатковій угоді № 1 також зазначено, що додатково до гонорару Клієнт за повідомленням Адвоката оплачує останньому додаткові витрати необхідні для виконання послуг (судовий збір, вартість проведення експертиз та оплату вартості висновків фахівців, поштові витрати, переїзд до місця розгляду справи тощо).

Оплата послуг Адвоката здійснюється впродовж 10 днів з моменту підписання даної додаткової угоди на п/р НОМЕР_2 в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (ЄДРПОУ банку 14360570, код банку 380269), .

15 вересня 2020 року на виконання умов Договору про надання правової допомоги № № 06-03/20-4-ЗД/20 від 06 березня 2020 року та Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2020 року позивачем було сплачено на п/р НОМЕР_2 в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (ЄДРПОУ банку 14360570, код банку 380269), суму в розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.), що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 (а.с.34).

Надаючи оцінку обставинам пов`язаності заявлених до відшкодування витрат з розглядом судом справи, суд зазначає, що не відповідають ознакам "неминучості" такі складові заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу:

- попереднє опрацювання матеріалів; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини; формування правової позиції; аналіз судової практики та узагальнень Верховного Суду України - 2 год. - 2000,00 грн.;

- надання консультації щодо можливості оскарження дій Таращанської міської ради та визнання протиправними дії Таращанської міської ради Київської області - 2 год. - 1000,00 грн.

Такі дії представника не були обов`язковими для розгляду та вирішення цієї справи, та, окрім того, представником позивача до складу витрат включена вартість інших дій, які фактично охоплюють необхідність таких консультацій та підготовчих дій, зокрема, підготовка та написання позовної заяви до суду (2 год. - 2000,00 грн.).

Зокрема, Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08.04.2021 у справі №922/2321/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 96172760) виклав правовий висновок, за яким зазначені окремо у Акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Суд вважає, що цей правовий висновок у повній мірі застосовний до цієї справи, з огляду на що вищевказані витрати адвоката у загальному розмірі 3000,00 грн. не відповідають критерію "неминучості", охоплюються іншою послугою, вартість якої вже включена у розрахунок, а тому не підлягають розподілу.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок суб`єкта владних повноважень - Таращанської міської ради Київської області, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Отже, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок суб`єкта владних повноважень - Таращанської міської ради Київської області, становить 2840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 21.1 рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020.

3. Зобов`язати Таращанську міську раду Київської області розглянути клопотання ОСОБА_1 про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , землі житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 2840,80 грн. (дві тисячі вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок суб`єкта владних повноважень - Таращанської міської ради Київської області (, місцезнаходження: 09501, Київська обл., Білоцерківський район, м. Тараща, вул. Шевченка, буд. 7).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2021 р.

Суддя Кушнова А.О.