Справа № 240/1084/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 вересня 2021 року м. Житомир справа № 240/1084/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов"язання вчинити дії,

встановив:
Рішенням від 28.04.2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) березень 2015 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.01.2020 по день фактичної виплати індексації.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2020 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року змінено, виключивши з тексту абзацу третього резолютивної частини слова "з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) березень 2015 року".

Позивач подав до суду заяву, в якій просить встановити судовий контроль за виконанням рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 року за справою № 240/1084/20 шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 подати звіт про виконання рішення суду в повному обсязі, а саме виплатити середній заробіток, з урахуванням проведеної раніше виплати, обчисливши його розмір шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення 646,83 грн. на 349 днів затримки виплати розрахунку при звільненні, протягом десяти днів з моменту винесення ухвали про встановлення судового контролю.

Заява мотивована тим, що фактично позивач не погоджується з розміром виплаченого середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме невиплати індексації.

Розгляд заяви здійснюється в у порядку письмового провадження без участі сторін.

Розглянувши заяву про встановлення судового контролю та додані до неї документи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу №1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відтак, відповідач зобов`язаний виконати судове рішення, яке набрало законної сили, в межах покладених на нього цим рішенням зобов`язань.

Таким чином право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Процесуальні питання пов`язані з судовим контролем за виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовані статтями 382 та 383 КАС України.

Зокрема, приписами статей 382-383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах:

1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як можливий варіант накладення штрафу (в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ст.382 КАС України);

2) визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Встановлення судового контролю шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (ст. 382 КАС України) та шляхом визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України) є окремими (самостійними) видами процесуальних заходів, які може вживати суд, задля забезпечення виконання судового рішення. Вжиття кожного із зазначених заходів породжує різні процесуальні наслідки як для позивача так і для відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України (ч. 2, 3 ст. 382 КАС України).

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках, які встановлюються судом на підставі доказів, які свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду.

Відтак, підставою для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов"язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є бездіяльність відповідача, його ухиляння від виконання рішення суду.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься постанова державного виконавця Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сапожко О.М. від 15.03.2021 ВП64748256 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №747/2021 від 01.02.2021 про зобов"язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та середній заробіток за затримку виплати.

Таким чином, на момент подання заяви, таке є виконаним, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 15.03.2020.

Крім того, позивач, звертаючись до суду з позовом, просив, зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.01.2020 по день фактичної виплати індексації та не ставив питання про виплату середнього заробітку, з урахуванням проведеної раніше виплати, обчисливши його розмір шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення 646,83 грн. на 349 днів затримки виплати розрахунку при звільненні.

Рішення суду виконано в межах заявлених позивачем вимог та резолютивної частини рішення суду.

Таким чином, оскільки порядок та розміру розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не досліджувалася судом під час ухвалення рішення по суті позовних вимог, оскільки не було предметом розгляду, то такі обставини не підлягають з`ясуванню при розгляді заяви в порядку ст.383 КАС України, оскільки це призводить до зміни суті рішення суду.

Отже, зважаючи на те, що станом на день подання позивачем заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відповідач виконав рішення Житомирського окружного адміністративного суду у даній справі у повному обсязі, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви позивача про встановлення у порядку ст. 382 КАС України судового контрою за виконанням рішення слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 250, 256, 378 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:
У задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №240/1084/20 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення за правилами, встановленими статтями 293-297 кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Капинос