Справа № 300/3191/21
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
"31" серпня 2021 р. справа № 300/3191/21
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., діючи як суд, розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Голови Служби Безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019 по день фактичної виплати 23.04.2021 та 26.05.2021 терміном 679 календарні дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 497 469,35 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ), 01.07.2021 звернувся в суд з адміністративним позовом до Голови Служби Безпеки України (надалі по тексту також - відповідач) про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019 по день фактичної виплати 23.04.2021 та 26.05.2021 терміном 679 календарні дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 497 469,35 гривень.
Ухвалою суду від 06.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю адміністративного позову вимогам, встановлених частинами 6 статті 161, частини 1 статті 123 КАС України (надалі по тексту також - КАС України, Кодекс).
Усунення недоліків позовної заяви визначено шляхом подання:
1. заяви про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом та наданням доказів поважності причин його пропуску, зокрема:
- довідки із реквізитами фінансової установи по рахунку, на який мало місце зарахування в квітні 2021 року - 5 947,41 гривня та в травні 2021 року - 90,79 гривень;
- виписки про рух коштів за вказаним рахунком за період з 01.04.2021 по 01.07.2021, в тому числі щодо невикористання/використання отриманої індексації грошового забезпечення - 5 947,41 гривня та грошової винагороди - 90,79 гривен;
2. обґрунтування щодо належності статусу відповідача (голови Служби безпеки України) за заявленими вимогами, з посиланням на норми матеріального права, які визначають його таким суб`єктом у спірному випадку, або визначення належного відповідача.
На усунення таких недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали суду.
30.07.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, за змістом якої ОСОБА_1 вважає, що ним не було допущено пропуску строку звернення до суду (так як позов поданий у тримісячний строк ), також на думку позивача, в даній справі відповідачем повинен бути Голова Служби Безпеки України. На виконання ухвали від 06.07.2021, поряд з іншим, подав відповідні письмові документи.
Дослідивши представлені позивачем письмові пояснення, викладені в заяві від 30.07.2021, та матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 , що свідчить про наявність підстав для визнання причин пропуску місячного строку звернення до суду неповажними, зважаючи на таке.
Виконуючи вимоги ухвали суду від 06.07.2021 позивач подав виписки з карткового рахунку АТ ''Ощадбанк'', відповідно до яких на його картковий рахунок здійснено зарахування коштів:
- 23.04.2021 в сумі 5 947,41 гривень за призначенням ''добровільне виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №300/1239/20'';
- 26.05.2021 в сумі 90,79 гривень за призначенням ''добровільне виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №300/1239/20''.
За переконаннями позивача оскільки вказана вище виплата у день його звільнення зі служби проведена не була, у нього є право на отримання компенсації у вигляді середнього заробітку за час затрики у повному розрахунку при звільненні як санкції для роботодавця, що визначена положеннями статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України).
В контексті таких доводів позивача, суд, в першу чергу, виходить із наступних підстав та мотивів.
Подаючи 01.07.2021 позовну заяву, ОСОБА_1 самостійно сформував власні вимоги, зокрема, просив:
- визнати протиправною бездіяльність керівництва Служби Безпеки України щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 липня 2019 року по 26 травня 2021 року включно;
- стягнути з Служби Безпеки України на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 липня 2019 року по 26 травня 2021 року.
Суд вказує, що, у досліджуваному випадку (справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) строк звернення до суду становить один місяць, а початок його перебігу судом визначено дату зарахування коштів - тобто дата припинення порушення зі сторони відповідача.
Відомості із пред`явленої виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) свідчать, що, станом на 23.04.2021 та 26.05.2021, позивач знав про перерахування відповідачем 5 947,41 гривень та 90,79 гривень, так як рух коштів на вказані дати вказує на обізнаність ОСОБА_1 щодо стану залишку на власному рахунку.
У коментованій ухвалі від 06.07.2021 суд роз`яснив позивачу, що обов`язок роботодавця щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований статтями 116 і 117 КЗпП України.
Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.
У контексті вказаного суд відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці").
Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення у 2018 році позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні (пункти 3.9 Інструкції).
Отож, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.
Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Аналогічні чи близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60) і від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (пункт 53 ).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини 2 статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Виходячи із коментованих вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду ''середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні'' відрізняється за юридичною змістом від ''заробітної плати'', а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
Окремо, в контексті вказаного слід відрізняти юридичний зміст і поняття ''заробітна плата'' (частина 2 статті 233 КЗпП України) та ''виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення'' (статті 116, 117 КЗпП України).
В частині першого, йде мова про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати не залежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення - без обмеженням будь-яким строком.
Щодо другого, визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних на день звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно розділу І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не являються (розділ ІІІ Інструкції). У відношенні до останніх працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Разом із тим суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Такий позов, як свідчить протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями кореспонденції Івано-Франківського окружного адміністративного суду зареєстровано в суді 1 липня 2021 року.
За доводами ОСОБА_1 , остаточний розрахунок з ним фінансове-економічне управлінням Служби Безпеки України провело 23.04.2021 та 26.05.2021, на підтвердження чого позивач подав виписку про надходження на рахунок коштів в сумі 5 947,41 гривень та 90,79 гривень.
Проте, повертаючись до з`ясованих обставин, до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 1 липня 2021 року, тобто більше місяці після зарахування на його рахунок (фактичного отримання) належних йому при звільненні коштів (індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018 в сумі 5 947,41 гривень та грошову винагороду, передбачену наказом Служби Безпеки України від 09.03.2016 за №115, в сумі 90,79 гривень).
Відтак, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
Вкотре суд наголошує на застосування положень частини 5 статті 242 КАС України.
З урахуванням вказаного не можуть у досліджуваному випадку бути застосовані висновки постанови Верховного Суду від 19.06.2020 у справі №320/5787/18 (про тримісячний строк звернення до суду), на застосуванні яких наполягає позивача, так як Верховним Судом у тих же правовідносинах сформовані нові (актуальні станом на серпень 2021 року) висновки, за змістом яких відповідний строк звернення до суду становить один місяць (постанова Палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20).
В той же час, вирішуючи питання дотримання у спірному випадку строків звернення до суду, слід враховувати й наступне.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Такі висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20.
Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду із врахуванням наведених вище висновків, а також положень частини 5 статті 122 КАС України, суд, окрім вказаного вище, зазначає, що нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Дані мотиви Великою Палатою Верховного Суду відображені у постанові від 21.08.2019 у справі №9901/118/19.
В зв`язку із наведеним, суд дійшов висновку, що позивач не обґрунтував дотримання строків звернення до суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом, в тому числі в період з 26.05.2021 по 01.07.2021.
За таких обставин позов поданий ОСОБА_1 із пропущенням строків звернення до адміністративного суду, а підстав для поновлення процесуального строку немає.
Також в силу вимог пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Проте, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до посадової особи Служби Безпеки України та Служби Безпеки України як двох самостійних суб`єктів владних повноважень, а відповідачем визначив у спірному випадку саме посадову особу органу призначення - голову Служби безпеки України.
Таким чином, у даному випадку (за загальними правилами) відповідальність за порушення прав військовослужбовців у вигляді нарахування і виплати грошового забезпечення, в тому числі середнього заробітку за час затримки у виплаті належних коштів при звільненні, настає саме для органу призначення, який як юридична особа публічного права отримує із бюджету відповідні кошти і у встановленому законом випадку забезпечує їх перерахування.
Посадова особа такого суб`єкта владних повноважень несе інший вид відповідальності, оскільки немає законних підстав у відносинах публічної служби стягнення із таких осіб, коштів, які є предметом за позовом ОСОБА_1 .
Окрім цього, частиною 2 статті 123 КАС України передбачено, зокрема, що у разі, якщо вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 КАС України).
Відповідно до пунктів 1, 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві:
- позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк
- у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.
Оскільки, ОСОБА_1 , подано позов після закінчення строків, встановлених законодавством, а наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не визнані судом поважними, зважаючи на неусунення інших недоліків, суд прийшов до переконання, що позовна заява підлягає поверненню.
Враховуючи наведене, керуючись статтею 171 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статями 122, 123, пунктом 9 частини 4 статті 169, статтями 243, 248, 256, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
1. Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із адміністративним позовом до Голови Служби Безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019 по день фактичної виплати 23.04.2021 та 26.05.2021 терміном 679 календарні дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 497 469,35 гривень, з підстав, визначених у заяві про усунення недоліків від 30.07.2021.
2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Голови Служби Безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019 по день фактичної виплати 23.04.2021 та 26.05.2021 терміном 679 календарні дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 497 469,35 гривень, - повернути позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.
Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.