Справа № 640/12391/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 640/12391/20

адміністративне провадження № К/9901/2604/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №640/12391/20

за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року, ухвалене суддею Келебердою В.І.

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Кучми А.Ю., суддів: Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач 1, СБУ), Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 2, УСБУ в Івано-Франківській області), Міністерства юстиції України (далі - відповідач 3, МЮ України), у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ голови СБУ від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області і зарахування у розпорядження по посаді першого заступника начальника управління на підставі підпункту «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ;

1.2. визнати протиправним та скасувати наказ голови СБУ від 31 грудня 2015 року № 1489-ос в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області за підпунктом «ж» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади»);

1.3. визнати протиправним та скасувати наказ голови СБУ від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск в частині звільнення з військової служби ОСОБА_1 з дня виключення із списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами 3 та 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України;

1.4. визнати протиправним та скасувати наказ начальника УСБУ в Івано-Франківській області від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск в частині виключення із списків особового складу УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 з 07 травня 2020 року;

1.5. зобов`язати СБУ поінформувати МЮ України про відкликання відомостей, викладених в листі від 25 жовтня 2014 року № 11/7138 про застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

1.6. визнати протиправним та скасувати рішення МЮ України про внесення 28 жовтня 2014 року відомостей про особу ОСОБА_1 в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади»;

1.7. зобов`язати МЮ України вилучити відомості про особу ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади»;

1.8. поновити ОСОБА_1 на військовій службі в СБУ з 07 травня 2020 року на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області з 23 жовтня 2014 року і допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на військовій службі та на посаді;

1.9. стягнути з УСБУ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2016 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 390515,58 грн; з 24 березня 2020 року по 07 травня 2020 року у розмірі 177901,54 грн; з 08 травня 2020 року до дня поновлення на посаді у розмірі з розрахунку 3953,37 грн за кожен календарний день вимушеного прогулу;

1.10. стягнути з УСБУ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення за 2017 та 2020 роки у розмірі 70259,69 грн.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані накази про його звільнення є незаконними, оскільки відповідачами, на його думку, порушено норми Конституції України, звужено зміст та обсяг прав і свобод людини, при цьому не доведено обставин вчинення ним безпосередньо правопорушень, направлених на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 . Застосовані підстави звільнення без доведення його вини у сприянні узурпації влади позивач вважає неприпустимими та стверджує, що його звільнення відбулося лише за формальними підставами, із застосуванням принципу колективної відповідальності, що суперечить нормам Конституції та законів України.

Установлені судами фактичні обставини справи

3. Згідно з довідкою УСБУ в Івано-Франківській області від 07 травня 2020 року №60/11-127 ОСОБА_1 з 06 жовтня 1999 року по 07 травня 2020 року проходив військову службу в органах державної безпеки на посадах осіб офіцерського складу.

4. Після набрання 16 жовтня 2014 року чинності Законом № 1682-VII відповідачами 1 та 2 встановлено, що ОСОБА_1 в період з 05 жовтня 2010 року по 14 травня 2012 року (686 днів) обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Черкаській області, що відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.

5. Наказом голови СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ос позивача звільнено з посади першого заступника начальника Управління на підставі підпункту «Б» пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) Положення №1262/2007 та зараховано у розпорядження прямого начальника по посаді першого заступника начальника Управління із залишенням на військовій службі.

6. Наказом голови СБУ від 31 грудня 2015 року №1489-ос в частині, що стосується позивача, змінено підставу зарахування у розпорядження з підпункту «б» на підпункт «ж» пункту 48 Положення № 1262/2007 із змінами, внесеними Указом Президента України № 465/2015 від 05 серпня 2015 року, щодо застосування до військовослужбовців заборон, передбачених законом, до завершення особливого періоду.

7. Позивач продовжував виконувати покладені на нього функціональні обов`язки у розпорядженні відповідного начальника та отримував повне грошове забезпечення по займаній посаді з 23 жовтня 2014 року по 01 серпня 2016 року.

8. Листом від 31 травня 2017 року № 60/16-6155 відповідач 2 повідомив позивача, що виплата грошового забезпечення припинена йому відповідно до пункту 3.2 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, що затверджена наказом Голови СБУ від 23 січня 2008 року № 35/ДСК (із змінами та доповненнями, внесеними згідно з наказом Голови СБУ № 344/ДСК-2016) у зв`язку із закінченням шестимісячного строку перебування військовослужбовця у розпорядженні.

9. Згідно з довідкою УСБУ в Івано-Франківської області від 29 листопада 2017 року №231 про доходи ОСОБА_1 заробітна плата нараховувалася позивачу до липня 2016 року включно. Розмір грошового утримання позивача за останні 2 місяці роботи становить 28976,33 грн за липень 2016 року, 20039,49 грн - за червень 2016 року.

10. У період з 30 листопада 2017 року по 23 березня 2020 року позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку без збереження грошового забезпечення.

11. Після виходу з відпустки по догляду за дитиною наказом голови СБУ від 24 квітня 2020 року № 532-ос/дск позивача звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII), пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас СБУ, з дня виключення із списків особового складу.

12. Наказом УСБУ в Івано-Франківській області №69-ОС/дск від 07 травня 2020 року полковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу з 07 травня 2020 року.

13. Згідно з довідкою УСБУ в Івано-Франківській області №47 від 06 квітня 2020 року станом на липень 2016 року щомісячне грошове утримання ОСОБА_1 визначалося по посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області та складалося з: посадового окладу - 1930 грн; окладу за військовим званням - 135 грн; надбавки за вислугу років (35%) - 722,75 грн; надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (100%) - 2787,75 грн; надбавки за службу в умовах режимних обмежень (15%) - 289,50 грн; надбавки військовослужбовців, які проводять оперативно-розшукову чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення (50%) - 965,00 грн; доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів (20%) - 386,00 грн; надбавки військовослужбовцям за виконання спеціальних завдань із забезпечення державної безпеки (70%) - 1351,00 грн; премії (413%) - 11513,41 грн. Всього щомісячне грошове забезпечення позивача на момент звільнення з займаної посади становило 20080,41 грн.

14. У листі УСБУ в Івано-Франківській області від 22 травня 2020 року №60/Г-8-п/7/64/16-1810 зазначено, що табелювання робочого часу для військовослужбовців СБУ не проводиться, а нарахування щомісячного грошового забезпечення здійснюється помісячно. При виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

15. Згідно з листом УСБУ в Івано-Франківській області від 22 травня 2020 року №60/Г-8-п/7/64/16-1810 посадовий оклад військовослужбовця за посадою першого заступника начальника УСБУ, по якій позивач перебував у розпорядженні, з 01 березня 2018 року склав 9494,10 грн (56 тарифний розряд - 1 %).

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

16. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання МЮ України про залишення частини позовних вимог без розгляду.

16.1. Відмовляючи у задоволенні клопотання МЮ України про залишення частини позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем разом з позовною заявою подано заяву про поновлення строку звернення до суду та визнання поважними причин пропуску строку звернення з цим позовом, в обґрунтування якої зазначено, що оскаржувані накази від 23 жовтня 2014 року та від 31 грудня 2015 року не порушували права позивача до моменту прийняття наказу про звільнення останнього зі служби у травні 2020 року. Ураховуючи вищезазначене судом поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом, оскільки такий строк повинен обчислюватись із моменту коли особа дізналася про порушення своїх прав.

17. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, адміністративний позов задоволено частково.

17.1. Визнано протиправним та скасовано наказ голови СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області і зарахування у розпорядження по посаді першого заступника начальника Управління на підставі пункту «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ.

17.2. Визнано протиправним та скасовано наказ голови СБУ від 31 грудня 2015 року № 1489-ос в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області за підпунктом «ж» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади»).

17.3. Визнано протиправним та скасовано наказ голови СБУ від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск в частині звільнення з військової служби ОСОБА_1 з дня виключення із списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами 3 та 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України.

17.4. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника УСБУ в Івано-Франківській області від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск в частині виключення із списків особового складу УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 з 07 травня 2020 року.

17.5. Поновлено ОСОБА_1 на військовій службі в СБУ з 07 травня 2020 року та на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області з 23 жовтня 2014 року.

17.6. Стягнуто з УСБУ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 29 листопада 2017 року та з 24 березня 2020 року по 30 вересня 2020 року у загальному розмірі 1145609,25 грн.

17.7. Зобов`язано СБУ надати до МЮ України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

17.8. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в СБУ та на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області та стягнення виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено.

18. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що причиною звільнення ОСОБА_1 з посади фактично стали ті обставини, що в період з 05 жовтня 2010 року по 14 травня 2012 року (686 днів) він обіймав посаду заступника начальника УСБУ в Черкаській області, що відповідало критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII), що не заперечують відповідачі. При цьому, позивач звільнений за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто на підставі одного лише факту зайняття ним посади заступника начальника УСБУ в Черкаській області в указаний період.

18.1. Суди попередніх інстанцій указали, що виходячи з мети Закону № 1682-VII, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, відповідачі 1 та 2 зобов`язані були здійснити певні заходи щодо встановлення особистої участі ОСОБА_1 та доведення його вини у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Тобто вина позивача повинна бути доведена у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом. Однак під час розгляду справи відповідачами не надано суду доказів вчинення конкретно позивачем зазначених правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, а отже його вина у сприянні узурпації влади жодним чином не встановлена. Відтак, звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період посади заступника начальника УСБУ в Черкаській області, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідачі 1 та 2 порушили статті 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості, а також не врахували основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, зокрема Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи № 1096 "Про заходи щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем".

18.2. Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність застосування до позивача положень Закону № 1682-VII з огляду на незастосування відповідачами правового інструментарію для доведення його вини у діях, викорінення яких ставиться за мету цього Закону, тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про протиправність спірних наказів від 23 жовтня 2014 року №10/12-ос та від 24 квітня 2020 року №532-ос/дск в частині, що стосується ОСОБА_1 з необхідністю їх скасування та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді з метою ефективного поновлення порушеного права. Спірні накази від 31 грудня 2015 року №1489-ос в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області та від 07 травня 2020 року №69-ос/дск в частині виключення із списків особового складу УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій визнали такими, що підлягають скасуванню як похідні та прийняті на виконання вищенаведених наказів, що стосувалися безпосереднього звільнення позивача.

18.3. Суди попередніх інстанцій відхилили доводи відповідача 2 стосовно неможливості поновлення позивача на військовій службі та на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області, оскільки цю посаду обіймає інший військовослужбовець СБУ, і посада не є вільною, оскільки метою та завданням адміністративного суду в силу положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

18.4. Окрім того, суди попередніх інстанцій визнали такими, що не знайшли підтвердження доводи відповідача 2 стосовно розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва вимог позивача, аналогічних позовним вимогам у цій справі. Так, суди попередніх інстанцій ззаначили, що зміст судових рішень, ухвалених Окружним адміністративним судом міста Києва у справах № 826/7964/17 та № 826/281/18, вказує на те, що обставини звільнення позивача з посади, а також інші обставини, які є предметом розгляду у цій справі, не досліджувалися судовими інстанціями у наведених справах.

18.5. Також суд першої інстанції указав, що припинивши нарахування і виплату грошового забезпечення позивачу з серпня 2016 року, відповідачі 1 та 2 грубо порушили його конституційне право на працю. Отже загалом позивачу не виплачено грошове утримання з 01 серпня 2016 року по 29 листопада 2017 року (до виходу у відпустку по догляду за дитиною) та з 24 березня 2020 року по день ухвалення рішення у цій справі - 30 вересня 2020 року. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

18.6. Крім того, суд першої інстанції визнав за необхідне зобов`язати відповідача 1 надати Реєстратору Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовані положення Закону № 1682-VII - Міністерству юстиції України, відомості щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону № 1682-VII, що сприятиме повному та найбільш ефективному захисту прав, свобод та інтересів позивача.

18.7. Разом з тим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення МЮ України про внесення 28 жовтня 2014 року відомостей про особу ОСОБА_1 в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII, а також зобов`язання МЮ України вилучити відомості про особу ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII як заявлених передчасно.

18.8. Також суд першої інстанції визнав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення на його користь з відповідача 2 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення за 2017 та 2020 роки у розмірі 70259,69 грн, оскільки позивач з відповідними письмовими заявами про такі виплати до відповідача 2 не звертався, у зв`язку з чим можлива відмова у їх виплаті є лише припущеннями позивача, не підтвердженими належними доказами.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

19. 22 січня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга СБУ та УСБУ в Івано-Франківській області, у якій скаржники просять скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у частині задоволених позовних вимог і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

20. В обґрунтування касаційної скарги скаржники зазначають, що ухвалюючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій не правильно застосували норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений, зокрема, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 826/7019/16, від 22 травня 2018 року у справі № 800/63/16.

20.1. Так, скаржники наголошують, що Верховний Суд у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 826/7019/16 зазначив, що перебування на посаді/посадах (більше року), які визначено, зокрема, у пункті 9 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, передбачає безумовне застосування заборон, передбачених частиною третьою статті 1 цього Закону.

20.2. Також скаржники зауважують, що Верховний Суд у постанові від 22 травня 2018 у справі № 800/63/16 висловив правову позицію, відповідно до якої аналіз юридичної конструкції норми частини третьої статті Закону № 1682-VII свідчить про те, що встановлена нею заборона не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (чи сприяння їх здійсненню, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , і здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним частинами першою, другою, четвертою, восьмою статті 3 Закону № 1682-VII. Положення статей 58, 61 і 62 Конституції України спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

20.3. Скаржники наголошують, що позивач обіймав посаду, яка фактично за Законом підлягала люстрації, тому позивача було звільненню з посади внаслідок застосування до нього норм частини третьої статті 1, частини першої статті 3 та пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII. Норми цього Закону, як щодо фактичних підстав прийнятого рішення про звільнення позивача з посади (перебування його на посаді протягом часу та в період, визначений Законом), так і щодо дотримання процедури, установленої Законом, (рішення ухвалене повноважною посадовою особою - головою СБУ, з дотриманням порядку, встановленого Законом) були відповідачами дотримані. Наполягають, що Закон № 1682-VII не передбачає, що зайняття певних посад в минулому було незаконним або юридичне значущим фактом чи матеріальним елементом злочину, а отже не надає жодних правових підстав для висновків про його застосування зі зворотною дією. Цей Закон, на переконання скаржників, лише встановлює деякі додаткові передумови для зайняття в майбутньому певних посад. Станом на час прийняття спірних наказів, а так само на момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, відсутнє рішення Конституційного Суду України, яким би Закон № 1682-VII повністю або в певній частині визнавався неконституційним. Таким чином, обов`язковість встановлення особистої участі та доведення у діях позивача вини у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади екс-президентом та причинно-наслідкового зв`язку із наслідками, що настали, за нормами цього Закону не входить до повноважень голови СБУ як уповноваженої особи на виконання державних функцій. Відтак спірний наказ голови СБУ від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос у частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області виданий на виконання Закону, що набрав чинності 16 жовтня 2014 року, тому він містить норми прямої дії, які підлягали обов`язковому виконанню. Тобто відсутні будь-які підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу голови СБУ від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос у частині звільнення ОСОБА_1 з посади, та, відповідно, поновлення позивача на посаді.

20.4. Зазначають, що Законом № 1682-VII та Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженим наказом МЮ України від 16 жовтня 2014 року № 1704/5, не передбачено «відкликання відомостей про застосування заборони» та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, натомість передбачено, що у випадку надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, відомості про особу щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII, вилучаються з Реєстру. З огляду на викладене, скаржники вважать, що підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання СБУ проінформувати МЮ України про відкликання відомостей стосовно застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, відсутні.

20.5. Також скаржники вважать помилковими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала і вина відповідача 2 у її невиплаті була відсутня, що виключає відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При цьому, наполягають, що аналогічні позовні вимоги позивача щодо ненарахування грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру вже були предметом розгляду у справі № 826/261/18, що залишено поза увагою судів попередніх інстанцій у цій справі. Крім того, на думку скаржників, суди попередніх інстанцій невірно визначили суму грошового забезпечення, яку міг би отримати позивач у період з 24 березня по 30 вересня 2020 року, встановивши суму в розмірі 755093,67 грн. Таку помилку скаржники пов`язують з неправильним вирахуванням середнього заробітку за календарний день в указаний період, а саме із визначенням суму - 3953,37 грн, замість - 1212,14 грн (36382,07:30=1212,74).

20.6. Крім того, скаржники наголошують, що позовну заяву ОСОБА_1 подав до суду з порушенням встановленого строку звернення до суду, а подання позовної заяви з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, за відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, відповідно до пункту 8 статті 240 КАС України є підставою для залишення позову без розгляду. Однак, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року відмолено у задоволені клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду, як таких що заявлені поза межами строку звернення до суду, встановлених статтею 122 КАС України. Наполягають, що суд першої інстанції помилково визначив, що накази голови СБУ від 24 жовтня 2014 року № 10/12-ос та від 31 грудня 2015 року № 1489-ос не порушували права позивача до моменту прийняття наказу від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск про його звільнення з військової служби і поновив строк звернення до суду. Наголошують, що незважаючи на те, що наказами голови СБУ від 24 жовтня 2014 року № 10/12-ос та від 31 грудня 2015 року № 1489-ос позивач не був звільнений з військової служби, однак зміни у його службовому становищі відбулися суттєві і це надавало йому підстави звернутися за захистом своїх порушених прав, не очікуючи винесення остаточного наказу про звільнення з військової служби. Однак ОСОБА_1 подав позов про визнання протиправними та скасування, зокрема і указаних наказів, лише 05 червня 2020 року.

21. 22 січня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколов В.М.

22. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

23. 12 квітня 2020 року до Верховного Суду від скаржників надійшли доповнення до зазначеної касаційної скарги.

24. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28 серпня 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позиція інших учасників справи

25. До Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на усталену практику Верховного Суду щодо розгляду справ з аналогічними правовідносинами, проти доводів та вимог касаційної скарги заперечує і просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

25.1. Крім того, звертає увагу, що методика нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час вимушеного прогулу, яку наводять у своїй касаційній скарзі відповідачі не передбачена жодним нормативно-правовим актом.

26. Також до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на доповнення до касаційної скарги.

27. До Верховного Суду від МЮ України надійшли пояснення на касаційну скаргу, у яких підтримує доводи та вимоги касаційної скарги. Наполягає, що у визначений статтею 3 Закону № 1682-VII період позивач обіймав сукупно не менше одного року посаду, що відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому пунктом 8 частини першої статті цього Закону.

Нормативне регулювання

28. Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

29. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

30. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

31. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

32. Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

33. За змістом частини першої, абзацу першого частини другої, частини третьої та частини п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

34. За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

35. У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

36. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

37. Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

38. Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

39. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

40. Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

41. Згідно із статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

42. Стаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

43. Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29 червня 2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

44. За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

45. Частиною першою статті 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

46. Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

47. За правилами частини другої статті 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

48. 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1682-VII, який визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

49. Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону № 1682-VII).

50. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону № 1682-VII).

51. Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону № 1682-VII).

52. Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо посадових та службових осіб СБУ.

53. Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.

54. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу СБУ.

55. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є МЮ України.

56. Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII (далі - Реєстр), що формується та ведеться МЮ України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються МЮ України.

57. Частиною третьої статті 7 Закону № 1682-VII МЮ України, визначено, що не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.

Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

58. Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

59. При цьому, підпунктом 1 пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині 3 статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

60. Відповідно до частини першої статті дев`ятої статті 11 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-XII (далі - Закон № 2229-XII) систему СБУ складають Центральне управління СБУ, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади СБУ.

61. З метою ефективного виконання своїх завдань СБУ створюються її регіональні органи: обласні управління СБУ, їх міжрайонні, районні та міські підрозділи, розміщення і територіальна компетенція яких можуть не збігатися з адміністративно-територіальним поділом України (частина перша статті 11 Закону № 2229-XII).

62. Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 2229-XII кадри СБУ складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із СБУ, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку СБУ затверджується Головою СБУ.

63. Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями СБУ визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці СБУ приймають Військову присягу на вірність народу України (частина перша статті 20 Закону № 2229-XII).

64. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення окремих питань проходження громадянами військової служби» від 05 квітня 2018 року № 2397-VIII внесено ряд змін, зокрема, до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

65. Так, згідно з підпунктом з) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції Закону № 2397-VIII) військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), зокрема, у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону № 1682-VII.

66. Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії "За демократію через право" (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

67. У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:

1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;

2) прецедентного права національних конституційних судів;

3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:

- "Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів" №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));

- "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить "Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права" (далі - Керівні принципи ПАРЄ).

68. За змістом частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону № 1682-VII іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позиція Верховного Суду

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

69. Оцінюючи за правилами статті 341 КАС України у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин наведених положень у контексті встановлених у цій справі обставин, Верховний Суд виходить із такого.

70. 12 квітня 2020 року до Верховного Суду від скаржників надійшли доповнення до зазначеної касаційної скарги.

71. Відповідно до частини першої статті 337 КАС України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

72. Вказані доповнення надійшли до Верховного Суду після закінчення строку на касаційне оскарження, а відтак, враховуючи, що положеннями КАС України не передбачено можливості поновлення такого строку, розгляд цієї адміністративної справи судом касаційної інстанції проводиться в межах доводів та вимог касаційної скарги без врахування вказаних доповнень до неї, відповідно, і без врахування відзиву позивача на них.

73. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, виходить із такого.

74. Доводи касаційної скарги стосуються незгоди із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог, тому Верховний Суд зауважує, що оскаржувані судові рішення підлягають касаційному перегляду виключно в означеній частині.

75. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом у частині позовних, колегія суддів зазначає таке.

76. Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

77. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

78. Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження права звернення до суду, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.

79. Так, відповідно до статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. При цьому, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, якою у розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України є, зокрема, військова служба, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

80. Отже строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

81. Верхивним Судом у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №826/14779/15 сформовано правову позицію, відповідно до якої у визначенні моменту виникнення права на позов мають значення дві обставини: об`єктивна - наявність факту порушеного права, суб`єктивна - коли особа дізналася або повинна була дізнатись про факт порушення права. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу строку звернення до адміністративного суду може бути пов`язаний із різними юридичними фактами та їх оцінкою.

82. Момент обрахування строку на звернення до суду пов`язаний з моментом, коли особа повинна була дізнатись про порушення свого права або законного інтересу.

83. При цьому, поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

84. Звернувшись до суду з адміністративним позовом у цій справі у червні 2020 року, позивач оскаржує, зокрема, наказ голови СБУ від 23 жовтня 2014 року №10/12-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області і зарахування у розпорядження по посаді першого заступника начальника управління на підставі підпункту «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, а також наказ голови СБУ від 31 грудня 2015 року № 1489-ос в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області за підпунктом «ж» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом № 1682-VII.

85. Відтак, оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

86. Не вирішуючи наперед правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в означеній частині позовних вимог, колегія суддів зазначає, що при вирішенні прийнятності будь-якого адміністративного позову першочерговим обов`язком суду є перевірка дотримання позивачем строків звернення до суду.

87. Як слідує зі змісту ухвал Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року про відкриття провадження у справі та від 26 серпня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання МЮ України про залишення частини позовних вимог без розгляду слідує, суд першої інстанції визнав обґрунтованою заяву про поновлення строку звернення до суду та визнання поважними причин пропуску строку з даним позовом, подану позивачем разом з позовною заявою, та поновив позивачу строк звернення до суду з цим позовом.

88. Водночас за доводами касаційної скарги скаржники наполягають на тому, що позовну заяву ОСОБА_1 подав до суду з порушенням встановленого строку звернення до суду, а подання позовної заяви з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, за відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, відповідно до пункту 8 статті 240 КАС України є підставою для залишення позову без розгляду. Так, скаржники доводять, що незважаючи на те, що наказами голови СБУ від 24 жовтня 2014 року №10/12-ос та від 31 грудня 2015 року № 1489-ос позивач не був звільнений з військової служби, однак зміни у його службовому становищі відбулися суттєві і це надавало йому підстави звернутися за захистом своїх порушених прав, не очікуючи винесення остаточного наказу про звільнення з військової служби. Однак ОСОБА_1 подав позов про визнання протиправними та скасування, зокрема, і указаних наказів, лише 05 червня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Аналогічні доводи наявні також у поданій СБУ та УСБУ в Івано-Франківській області до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційній скарзі.

89. Верховний Суд, вирішуючи питання строків звернення до суду з позовом неодноразово (зокрема, у постановах від 02 квітня 2020 року у справі №1.380.2019.001328 від 22 квітня 2020 року у справі №811/1664/18, від 10 грудня 2020 року у справі № 440/2531/20) вказував, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

90. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

91. Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

92. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

93. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

94. Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

95. Отже поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

96. Слід також зазначити, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

97. Втім у цій справі судом першої інстанції не встановлено моменту, коли позивач дізнався про винесеня спірних наказів СБУ від 24 жовтня 2014 року № 10/12-ос та від 31 грудня 2015 року № 1489-ос. У свою чергу, суд апеляційної інстанції, незважаючи на доводи апеляційної скарги про порушення позивачем строку звернення із позовом у частині позовних вимог, взагалі не досліджував питання дотримання позивачем строків звернення до суду.

98. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

99. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

100. Верховний Суд також звертає увагу, що одне із призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль за здійсненням правосуддя. А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

101. Відповідно до частини першої-третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

102. Наведене в сукупності свідчить, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги статті 308 КАС України, оскільки не надав оцінку доводам учасників справи щодо порушення позивачем строку звернення до суду із позовними вимогами про визнання протиправними та скасування наказів від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос та від 31 грудня 2015 року № 1489-ос, не дослідив наявні у матеріалах справи докази, не надав оцінку обставинам, на які посилаються СБУ та УСБУ в Івано-Франківській області.

103. Вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від попередніх.

104. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки суду апеляційної інстанції щодо залишення у силі рішення суду першої інстанції у означеній частині позовних вимог є передчасними, а відтак оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій частині не є таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України.

105. Водночас, за правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

106. За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд: не дослідив зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

107. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

108. З урахуванням викладеного, Верховний Суд, вважає за необхідне направити цю справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос, від 31 грудня 2015 року № 1489-ос, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

109. Під час нового розгляду справи у цій частині суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, а також, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи, необхідних для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, слід з`ясувати й вирішити питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та дослідити поважність причин пропуску такого строку (встановити момент, коли позивач дізнався про винесення наказів від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос, від 31 грудня 2015 року № 1489-ос; встановити наявність об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду в установлений законом строк) та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

110. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимоги про визнання протиправними та скасування наказу від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск в частині звільнення з військової служби ОСОБА_1 з дня виключення із списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами 3 та 4 статті 1 Закону № 1682-VII) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону У№ 2232-XII у запас СБУ та наказу УСБУ в Івано-Франківській області від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск дск в частині виключення із списків особового складу УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 з 07 травня 2020 року, колегія суддів зазначає таке.

111. Спір у цій частині позовних вимог виник у зв`язку із звільненням позивача з військової служби в СБУ за процедурою очищення влади (люстрації) із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) та внесенням відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VII.

112. Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

113. Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

114. На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону № 1682-VII, 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

115. На момент розгляду Верховним Судом цієї справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

116. Водночас колегія суддів ураховує, що Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку про те, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. Приписи статей 58, 61 і 62 Конституції України спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії за висновком Суду не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.

117. У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

118. Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

119. Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі № 817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03 червня 2020 року, і у подальшій своїй практиці у цій категорії спорів. Колегія суддів уважає, що ці висновки є застосовними і у цій справі.

120. У зв`язку з цим Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права, в частині помилкового висновку про те, що люстрація є видом юридичної відповідальності, що призвело до неправильного встановлення порушення відповідачами у контексті приписів частини другої статті 61 Конституції України. А тому, колегія суддів вважає за необхідне виключити ці доводи із мотивів судового рішення у цій справі.

121. Надаючи оцінку доводам відповідача щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в частині встановлення порушення відповідачами статті 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості відносно позивача, колегія суддів виходить із наступного.

122. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 акцентувала увагу на підході Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway» (заява № 34964/97), де Суд зауважив, що презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі, а відтак зазначена гарантія не може бути поширена на інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

123. 17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону № 1682-VII.

124. У цій справі ЄСПЛ, вирішуючи питання про прийнятність скарги за статтею 6 Конвенції, визнав застосовною її цивільний аспект за пунктом 1, а також розглядав питання застосовності і кримінального аспекту за частиною 2. На застосуванні статті 6 Конвенції в її кримінальній частині наполягали другий і третій заявники з посиланням на ухвалу у справі «Матиєк проти Польщі» (Matyjek v. Poland), заява №38184/03, ЄСПЛ 2006 VII) та інші справи щодо люстрації у Польщі.

125. ЄСПЛ на основі критерій Енгеля (рішення у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands), від 08 червня 1976 року, пункт 82) зазначив, що у згаданому рішенні у справі «Матиєк проти Польщі» (Matyjek v. Poland) (пункти 49-58), доходячи висновку, що польське люстраційне провадження могло вважатися «кримінальним», Суд врахував те, що воно здійснювалося відповідно до Кримінально-процесуального кодексу Польщі, що характер дій, за які заявника було піддано люстрації, а саме подання неправдивої заяви, був аналогічним такому злочину, як надання неправдивих показань, і що застосоване до нього покарання, неможливість обіймати широке коло посад державної служби протягом десяти років, було суворим (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 155).

126. Натомість у цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що поведінка заявників, за яку до них були застосовані заходи, передбачені Законом № 1682-VII, не кваліфікувалася як «кримінальна» відповідно до національного законодавства та не була аналогічна будь-якій формі кримінальної поведінки: вона полягала у тому, що вони обіймали свої посади, коли при владі був Президент ОСОБА_2. Однак лише серйозність покарання не є достатньою для того, щоб провадження розглядалося відповідно до «кримінального» законодавства (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 156-157).

127. За такої умови, ЄСПЛ з посиланням на оцінку Верховного Суду у справі № 800/186/17, де останній указав, що мета люстраційних заходів полягала не у покаранні а у відновленні довіри до державних установ (пункт 92), дійшов висновку, що характер і суворість передбачених Законом №1682-VII не були такими, щоб вважатися «кримінальними» для цілей Конвенції. Отже кримінальний аспект статті 6 Конвенції є незастосовним ЄСПЛ вважав, що порушене заявниками питання про те, чи існувало достатнє обґрунтування застосування до них таких серйозних заходів, передбачених Законом №1682-VII, має бути розглянуте у контексті скарг заявників за статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 158-159).

128. У цій справі Верховний Суд не бачить підстав вважати інакше, а тому вважає за необхідне виключити з мотивів судового рішення у цій справі висновки судів про порушення відповідачами статті 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

129. Разом з тим необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

130. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

131. Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

132. Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

133. Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

134. Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання невиконання нею міжнародного договору.

135. У рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

136. У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону № 1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

137. В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

138. За висновком ЄСПЛ його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом № 1682-VII заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних з переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджувальними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.

139. Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ аналізував ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента ОСОБА_2, який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент ОСОБА_2, незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період. Отже, стверджувальна загроза, яку широке коло осіб, до яких застосовувалися передбачені Законом № 1682-VII заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці зі спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 275).

140. ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте, для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Zhdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

141. Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

142. ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

143. ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону № 1682-VII. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

144. У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом № 1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_2 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом № 1682-VII, є прихід до влади пана ОСОБА_2 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 299-300).

145. Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом № 1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону № 1682-VII (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 301-302).

146. У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

147. Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

148. У цій справі до позивача був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по зазначеній справі. Тож, при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі "Полях та інші проти України", оскільки за висновками ЄСПЛ саме Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

149. Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон № 1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

150. Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

151. Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону №1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

152. Тож визначена у Законі № 1682-VII заборона та її наслідки, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону № 1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

153. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року (справа № 817/3431/14).

154. Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд констатує, що з обсягу встановлених судами попередніх інстанцій обставин слідує, що позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої Законом № 1682-VII за критерієм обіймання сукупно не менше одного року посади (посад) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу СБУ - заступника начальника УСБУ в Черкаській області. При цьому, спірний наказ голови СБУ від 24 квітня 2020 року №532-ос/дск про звільнення позивача з військової служби не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

155. Колегія суддів звертає увагу, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті, що враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

156. Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

157. Звільнення позивача з військової служби у запас СБУ проведено з огляду на те, що позивач підпадає під дію пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII. При цьому, відповідачами не здійснювалися заходи, спрямовані на встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача. Відповідачі ніколи не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.

158. Оцінюючи пропорційність обмежень у їх сукупності, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, Верховний Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

159. Відтак доводи касаційної скарги про те, що позивач підпадає під дію пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, а тому його звільнення з військової служби у СБУ проведено з дотриманням процедури звільнення, визначеної чинним законодавством, є безпідставними і спростовуються матеріалами цієї справи.

160. Крім того, колегія суддів уважає помилковим посилання скаржників на висновки Верховного Суду викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 826/7019/16 та від 22 травня 2018 року у справі № 800/63/16 щодо застосування норм частини третьої статті 1 Закону №1682 у подібних правовідносин, яка передбачає безумовне застосування заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, оскільки Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14 відійшов від такої правової позиції щодо застосування норм частини третьої статті 1 та частини першої статті 3 Закону № 1682-VII, зазначивши, що при вирішенні цієї категорії справ застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі "Полях та інші проти України".

161. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що спірний у цій справі наказ про звільнення позивача з військової служби не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

162. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що спірний наказ від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск є протиправним та підлягає скасуванню. Наказ від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск є похідним від наказу від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск, а отже також підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

163. Скасування наказу про звільнення позивача з військової служби, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на військовій службі у розпорядженні начальника УСБУ в Івано-Франківській області по посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області з 08 травня 2020 року (з наступного дня після незаконного звільнення позивача з військової служби), а не з 07 травня 2020 року, як помилково визначив суд першої інстанції, оскільки день звільнення (у даному випадку - 07 травня 2020 року) є останнім робочим днем.

164. Щодо доводів касаційної скарги про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнути з відповідача 2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає таке.

165. Верховний Суд звертає увагу, що КЗпП України, який підлягає субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин, передбачає засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. Аналіз статті 235 КЗпП України свідчить, що основним першочерговим засобом такого правового захисту є поновлення на роботі. Крім того, у разі незаконного звільнення суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

166. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги у частині посилання на приписи статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма встановлює право на отримання компенсації у випадку затримки виплати заробітної плати звільненого працівника, що не є предметом спору у цій справі.

167. Разом з тим, оскільки вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу залежить від періоду такого прогулу, а Верховним Судом цю справу у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому Верховний Суд не вирішує питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

168. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

169. За змістом частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

170. З урахуванням того, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено повно, але неправильно застосовано норми матеріального права в частині, тобто у даному випадку вирішення спору залежить від застосування норм матеріального права, а у питанні застосування та тлумачення норм матеріального права Верховний Суд є судом, який має повну юрисдикцію, то Верховний Суд за правилами частини першої статті 351 КАС України, уважає за необхідне змінити оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині мотивів, з яких суди попередніх інстанцій виходили, задовольняючи адміністративний позов у частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск та від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

171. Надаючи оцінку викладеним у касаційній скарзі доводам щодо відсутності підстав для зобов`язання СБУ проінформувати МЮ України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону Законі № 1682-VII, колегія суддів зазначає таке.

172. У пунктах 98-100 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що проблематичними є положення статті 7 Закону № 1682-VII, відповідно до якого відомості про осіб, які підлягають люстрації, вносяться до Єдиного реєстру осіб, які підпадають під дію цього Закону, що створюється і ведеться МЮ України, із публікацією на веб-сайті вказаного міністерства особистих даних і результатів перевірки особи і наданням її для вільного користування.

173. Венеціанська комісія нагадала, що вже раніше у своєму консультативному висновку стосовно "Колишньої Югославської Республіки Македонія" заявляла, що "публікація до ухвалення рішення суду є проблематичною у зв`язку зі статтею 8 ЄКПЛ. Негативний вплив такої публікації на репутацію особи навряд чи може бути усунений пізніше вилученням її імені з реєстру, а потерпілий не має засобів, щоб захистити себе від такого негативного впливу. Останнє може бути адекватним заходом, необхідним у демократичному суспільстві, коли співпраця встановлюється остаточно, а не раніше. Тому публікація повинна відбуватися тільки після ухвалення рішення суду" (пункт 99 Проміжного висновку № 788/2014).

174. Оскільки у Законі № 1682-VII не гарантується, що публікація дозволяється тільки після остаточного рішення суду, то, за висновком Венеціанської комісії, як така ця норма піднімає очевидні проблеми сумісності зі статтею 8 Конвенції (пункт 100 Проміжного висновку № 788/2014).

175. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону №1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

176. Наказом МЮ України від 16 квітня 2014 року №1704/5, зареєстрованим в МЮ України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Реєстру, а також надання відомостей з нього.

177. Так, згідно з пунктами 4, 9 розділу І Положення №1704/5 держателем Реєстру є МЮ України.

Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону №1682-VII, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

178. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, є звернення про вилучення від органу, який проводив перевірку, або від особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру з наданням одного, зокрема копії відповідного судового рішення в паперовій формі, засвідченої в установленому порядку, з належним чином оформленим підтвердженням про набрання законної сили.

179. З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зобов`язання відповідача 1 надати до МЮ України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону № 1682-VII.

180. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом, зокрема у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 826/14554/18.

181. З урахуванням наведеного Верховний Суд приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій у цій частині задоволених позовних вимог прийнято правильне по суті спору рішення.

182. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

183. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

184. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині необхідно залишити без змін.

185. Інші доводи та аргументи касаційної скарги, ураховуючи суть спірних правовідносин та зважаючи на наведені мотиви, у контексті обставин цієї справи визначального значення не мають, а тому Верховним Судом не аналізуються.

186. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 240, 341, 345, 349, 350, 351, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Служби безпеки України та Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 640/12391/20 у частині позовних вимог про: визнання протиправними та скасування наказу голови Служби безпеки України від 23 жовтня 2014 року № 10/12-ос в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області і зарахування у розпорядження по посаді першого заступника начальника управління на підставі підпункту «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та голови Служби безпеки України від 31 грудня 2015 року № 1489-ос в частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області за підпунктом «ж» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у зв`язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади»); поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника УСБУ в Івано-Франківській області; стягнення з Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

3. Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 640/12391/20 у частині позовних вимог про: визнання протиправними та скасування наказу голови Служби безпеки України від 24 квітня 2020 року № 532-ОС/дск в частині звільнення з військової служби ОСОБА_1 з дня виключення із списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «з» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами 3 та 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади») пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України та наказу начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області від 07 травня 2020 року № 69-ос/дск в частині виключення із списків особового складу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 з 07 травня 2020 року, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

4. Змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі № 640/12391/20, виклавши пункт шостий у такій редакції: «Поновити ОСОБА_1 на військовій службі у Службі безпеки України у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області по посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області з 08 травня 2020 року.».

5. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 640/12391/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов