Справа № 160/6983/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2021 року Справа № 160/6983/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіТурлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, в якому просить:
- стягнути з Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 78 788,00 грн.
Позивач позовні вимоги обґрунтовує Законом України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні та зазначає, що згідно звіту №10-ПОІ вбачається невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інваліністю у 2020 році. Відповідач за 1 робоче місце призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році до 15.04.2021 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 78 788,00 грн. Оскільки вищезазначена сума у визначений законодавством строк відповідачем не сплачена утворилася заборгованість на вказану суму. Також позивач стверджує, що ненадходження сум адміністративно-господарських санкцій до Державного бюджету України завдає значної шкоди державним інтересам.
Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Комунальне підприємство «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області утримується за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому положення статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо застосування адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання вимог статті 19 цього Закону на нього не поширюються.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За правилами частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Першим днем для прийняття рішення по даній справі є 10.07.2021р. - що припадає на вихідний день (субота), у зв`язку з чим, дане рішення прийнято першим робочим днем - 12.07.2021р.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Господар» Зайцівської сільської ради було створене як юридична особа 22.03.2019 року, що підтверджується роздруківкою Безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, який міститься в матеріалах справи.
Комунальне підприємство «Господар» Зайцівської сільської ради - відповідач перебуває на обліку у Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
Так, згідно з поданим відповідачем 26.02.2021 року №03-07/3454 звітом за формою №10-ПОІ Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 15 осіб; з них: - середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб; - кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні становить 0 осіб.
Відповідно до п.2.2. розрахунку суми позову наданого позивачем, кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю 1-0= 1 чол.
Таким чином на підприємстві відповдача не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
В силу положень статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.
Відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
В силу положень статті 181 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" обов`язок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 18 Закону).
Зі змісту статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", встановлено що обов`язок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обов`язком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу статті 181 цього Закону такий обов`язок покладено на Державну службу зайнятості.
Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми № 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня у справі № 819/639/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", і забезпечують працевлаштування інвалідів. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства (об`єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об`єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Адміністративно-господарські санкції, що застосовуються до працедавців за незайняті інвалідами робочі місця, є заходом впливу до правопорушника у зв`язку з учиненням правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
В силу частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону України "Про зайнятість населення" та затвердженого Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Суд звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №806/1368/17, від 20 травня 2019 року справа №820/1889/17.
Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкта господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.
Проте судом встановлено, матеріалами справи підтверджено що на підприємстві відповідача в спірний період не працювали особи, яким встановлена інвалідність. Доказів надіслання до центру зайнятості звітності форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" матеріали справи не містять.
Таким чином, відповідачем не вчинені необхідні заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, крім того згідно поданого 26.02.2021 року №03-07/3454 звіту за формою №10-ПОІ Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 р. не створено робочих місць для осіб з інвалідністю.
Посилання відповідача на те, що на нього не поширюються положення частини першої статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" оскільки останнє є комунальним підприємством та утримується за рахунок місцевого бюджету, суд визнає безпідставними, оскільки у розумінні наведеної норми від обов`язку зі сплати адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування осіб з інвалідністю звільняються лише підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Як встановлено судом та не заперечувалось самим відповідачем останній лише частково утримується за рахунок коштів місцевого бюджету. Так, згідно наданих відповідачем: рішення Мирівської сільської ради №704-31/1 від 27.02.2020р. та пояснювальної записки до проекту даного рішення ради і відповідно до листа Вищетарасівського старостинського округу від 18.02.2020 року №24 вбачаються надання грошової допомоги разового характеру та не несуть постійного характеру, а тому Комунального підприємства «Дніпро» Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області безпідставно вважає, що на нього не поширюються положення частини першої статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
За відсутності доказів подання відповідачем звіту форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та отримання центром зайнятості звітності про наявність вакантної посади для працевлаштування осіб з інвалідністю, відсутні підстави вважати, що відповідач вжив усіх передбачених законодавством заходів для виконання нормативу робочих місць для працевлаштуванні осіб з інвалідністю у 2020 році, тобто заходів для недопущення правопорушення.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.
Враховуючи, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст.ст.73-77, 90, 94, 242-246, 250 КАС України, суд -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова