Справа № 640/13179/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

31 серпня 2021 року м. Київ№ 640/13179/21
Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження клопотання представника третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду та заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (далі по тексту - відповідач), адреса: 03165, місто Київ, проспект Любомира Гузара, будинок 7, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №367-XIV від 25 грудня 1998 року, враховуючи рішення Конституційного Суду України №10рп/2008 від 22 травня 2008 року, №3-р/2020 від 27 лютого 2020 року, у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком;

- зобов`язати Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та здійснити виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №367-XIV від 25 грудня 1998 року, враховуючи рішення Конституційного Суду України №10рп/2008 від 22 травня 2008 року, №3-р/2020 від 27 лютого 2020 року, у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум.

Підставою позову позивач вказує порушення його прав та інтересів внаслідок виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня у неповному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат..

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху після відкриття провадження у справі та останньому наданий десятиденний строк для усунення виявлених недоліків, зокрема, заяви про поновлення строку для звернення до суду з вказаною позовною заявою разом з доказами поважності причин його пропуску.

26 серпня 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків, в якій останній стверджує про те, що ним не пропущено строки звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, з огляду на те, що, як вважає позивач, про порушення своїх прав він дізнався з листа від 08 квітня 2021 року.

Також, позивач зазначив, що остаточна правова позиція з питання розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня була встановлена лише 13 січня 2021 року у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Розглянувши клопотання представника третьої особи, розгляд якої було відкладено з метою надання позивачем заяви про поновлення строку звернення до суду, заяву позивача про усунення недоліків, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі по тексту - Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII).

До 01 січня 1999 року зазначений Закон не містив норми щодо права осіб з інвалідністю війни на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, проте, 01 січня 1999 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV, яким статтю 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII доповнено частиною в наступній редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком".

Водночас, підпунктом "б" підпункту 2 пункту 20 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України від 28 грудня 2007 року № 107-VI) текст вказаної вище частини статті 13 Закону України № 3551-XII викладено в новій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України ".

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зміни, внесені вказаним підпунктом, визнані неконституційними.

При цьому, у відповідності до ст.17-1 частини 4 вказаного Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Згідно частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, моментом початку відліку встановлено статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку на звернення до суду є момент встановлення самим позивачем факту порушення його прав.

Слід також зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Слід зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексу адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При цьому, суд наголошує, що спірна виплата є періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено спірну виплату у відповідному розмірі, та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок.

Отже, з дня отримання спірної виплати особою, якій вона призначена, така особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо розміру виплати звернулась до органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від належного органу відповіді на подану нею заяву.

Таким чином, з урахуванням положень статті 12 та частини 4 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, оскільки виплата спірної грошової допомоги має відбуватись щорічно до 05 травня (з можливістю звернення за нею до 30 вересня), слід дійти висновку, що про порушення своїх прав, що виразилось у невиплаті такої допомоги, або у виплаті допомоги у розмірі, що не відповідає законодавству, позивач повинен був дізнатися до 06 травня відповідного року, водночас, до суду з даними вимогами позивач звернувся лише у травні 2021 року, тобто поза межами шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведені висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 03 червня 2021 року (справа № 520/2893/21).

Таким чином, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду з позовними вимогами, що стосуються нарахування та виплати разової допомоги до 5 травня за 2018-2019 роки, а обставини, на які він посилається у своїй заяві щодо своєчасності звернення до адміністративного суду є необгрунтованими та такими, що не можуть бути визнані як поважні підстави для поновлення строку звернення до суду, з огляду на таке.

Так, позивач не оспорює того факту, що ним були отримані вказані кошти у 2018 та 2019 роках, тобто, у 2018 році та у 2019 році позивачу було відомо, що йому виплачено разову грошову допомогу в розмірі, меншому ніж встановлено Законом, що свідчить про те, що саме з дат виплати цієї допомоги слід обраховувати в даному випадку строк звернення до адміністративного суду з вказаними позовними вимогами.

В свою чергу, слід зауважити, що вже станом на квітень 2020 року Конституційним Судом України вже було прийнято рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 та відновлено дію частини п`ятої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 № 3551-XII у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV.

Вказане рішення Конституційного Суду України не містить грифу «таємно», а тому позивач мав можливість ознайомитись з ним, як у мережі Інтернет, так і у друкованих виданнях.

Між тим, як вже було зазначено судом, позивач з позовними вимогами за 2018-2019 роки звернувся до адміністративного суду лише 11 травня 2021 року, тобто, після спливу шестимісячного строку для такого звернення.

Стосовно посилань позивача на обгрунтування своєчасності звернення до суду на дату отримання відповіді відповідача лише у квітні 2021 року та тверджень позивача про те, що строк слід обраховувати саме з надання відповіді на його звернення, слід дійти висновку про їх безпідставність, адже на момент виплати допомоги у розмірі, меншому ніж встановлено Законом, позивач повинен був знати, що така допомога йому виплачена не в повному обсязі. При цьому, позивачем взагалі не зазначається, які саме дії, починаючи з 2018 року, на відновлення свого порушеного права він вчиняв.

Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що строки звернення до адміністративного суду є аналогом інституту позовної давності, який належить до галузей матеріального приватного права. Під строком звернення до адміністративного суду з позовною заявою слід розуміти проміжок часу після виникнення спору у публічно - правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою про захист своїх прав, свобод чи інтересів, а дотримання такого строку звернення є однією з умов для реалізації права на звернення до суду. Після закінчення цього строку особа не втрачає права звернутися з адміністративним позовом, при цьому, законодавцем врегульовано питання щодо необхідності зазначення поважних підстав для поновлення такого строку.

Між тим, суд звертає увагу, що при визначенні наслідків пропущення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою застосовуються правила статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та не можуть застосовуватись правила статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, якими врегульовано питання поновлення, продовження або відмови в такому поновленні чи продовженні процесуального строку саме щодо вчинення окремої процесуальної дії.

Аналізуючи викладені вище обставини та надані докази у їх сукупності, враховуючи те, що підстави, на які посилається позивач щодо своєчасності такого звернення не є поважними підставами, з яких пропущений строк звернення до суду, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання представника третьої особи та залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 248, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання представника Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

2. Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду

4. Роз`яснити позивачу його право на звернення до адміністративного суду в загальному порядку після усунення підстав, з яких позовна заява була залишена без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник