Справа № 520/13331/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
30.08.2021 р. справа №520/13331/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом
ОСОБА_1
до Військової частинм НОМЕР_1
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Матеріали позову одержані судом 21.07.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 22.07.2021р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 25.08.2021р.
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням часу військової служби у пільговому обчисленні; 2) зобов`язання відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 23.06.2021 №119 дск в частині зазначення розрахунку вислуги років для нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, а саме встановити час служби у пільговому обчисленні; 3) зобов`язання відповідача провести перерахунок та доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням час служби у пільговому обчисленні виходячи з зазначеної вислуги років.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що при звільнення відповідачем протиправно не було виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби з урахуванням пільгової вислуги років понад повних 10 років.
Відповідач з поданим позовом не погодився, надавши 27.08.2021 р. відзив, зазначивши, що одноразова грошова допомога при звільненні військовослужбовців нараховується в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що і було здійснено у спірних правовідносинах.
Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідченням серії НОМЕР_2 ветерана війни учасника бойових дій, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2021р. №116 у військовому званні підполковника 23.06.2021р. звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок»).
Обчислений у тексті наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2021р. №116 показник вислуги років заявника склав: загальний час служби 25р. 00м. 19дн.; час служби у календарному обчисленні 19р. 11м. 10дн.; час служби у пільговому обчисленні 05р. 01м. 09дн.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2021р. №116 заявнику була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні із військової служби за показник вислуги років у 19р. 11м. 10дн.
Стверджуючи про протиправність такого управлінського волевиявлення владного суб`єкта, заявник ініціював даний спір.
Отже, предметом даного спору є власне суто відмова органу публічної адміністрації від виконання управлінської функції фінансового забезпечення реалізації соціального права публічного службовця.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Суд зважає, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку по захисту Вітчизни здійснюється, насамперед, за Законом України 25.03.1992р. №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Отже, норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон №2011-ХІІ) присвячені унормуванню відносин з приводу прав, пільг та соціальних гарантій військовослужбовців.
Зокрема, ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця кадрової військової служби або служби за контрактом передбачена одночасно двома актами права, а саме: ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ.
Так, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Абзацом 1 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Слід зазначити, що обидві процитовані норми права не передбачають будь-яких обмежень щодо обчислення показника часу служби (стажу/вислуги років) лише в календарних роках, а навпаки запроваджують обов`язок органу публічної адміністрації здійснити виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше.
У свою чергу, порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей встановлений Постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 р., пунктом 4 якої встановлено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.
З системного тлумачення положень викладених правових норм випливає, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, у спеціальному законодавстві відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Наведений правовий підхід також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду зі спірного питання, викладеною, зокрема, у постанові від 11.04.2018р. у справі №806/2104/17 та у постанові від 24.11.2020р. у справі №822/3008/17.
Загальний час служби (стаж/вислуга років) заявника на момент звільнення становила 25р. 00м. 19дн. (у пільговому обчисленні), що відображено в наказі про звільнення і владним суб`єктом у ходів розгляду справи не спростовано.
До того ж суд вважає застосовними до даного конкретного випадку правові висновки з приводу обчислення вислуги років військовослужбовців та прирівняних за режимом правового захисту осіб публічної служби, що викладені у постановах Верховного Суду від 14.04.2021р. у справі №480/4241/18 та від 03.03.2021р. у справі №805/3923/18-а, у силу яких обчислення показника загальної вислуги років повинно проводитись у кратному співвідношенні пільгових проміжків.
Стосовно строку заявлення сформульованих заявником вимог, суд вважає необхідним зазначити, що згідно з ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Вказані висновки також наведені в постанові Верховного Суду від 22.10.2019р. по справі №520/3505/19.
Оскільки положення ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не виключають одноразові платежі із структури грошового забезпечення військовослужбовця (на відміну від випадку винагороди за працю цивільного публічного службовця), то суд не знаходить підстав для поширення на спірні правовідносини дії ст.123 КАС України.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що слід визнати доведений матеріалами справи факт порушення прав та інтересів заявника у публічно-правових відносинах у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця на отримання грошової компенсації частини невикористаної відпустки як учасника бойових дій.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.
Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п.18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.
Однак, визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.
Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.
Окремо суд зважає, що управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації може також бути втілено у формі відмови, зафіксованої як у письмовому документі, так і у змісті фактичного вчинку.
Тому, належним і ефективним способом захисту суб`єктивного публічного права (чи публічного інтересу) приватної особи є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, листом.
Вирішуючи спір, суд зважає, що за загальним правилом як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Між тим, у спірних правовідносинах Військовою частиною було вчинено не бездіяльність (на чому помилково наполягає заявник), а відмову у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби за 25 років календарної вислуги у пільговому обчисленні.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що факт порушення прав та інтересів заявника у публічно-правових відносинах знайшов своє підтвердження.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Тлумачення змісту ефективності викладено Європейським судом з прав людини у низці власних рішень, а саме: у рішенні від 29.06.2006р. у справі "Пантелеєнко проти України", де зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", де наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), де згадано, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, так як протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Тому, з урахуванням запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та визначеного ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне вийти за межі позову, визнати протиправним реально вчинене органом публічної адміністрації управлінське волевиявлення та обтяжити владного суб`єкта обов`язком нарахувати та виплатити спірну допомогу у належному розмірі.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 143, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
вирішив:
Позов - задовольнити частково.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправною відмову Військової частині НОМЕР_1 у призначенні, нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 25 календарних років вислуги у пільговому обчисленні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 призначити і нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 25 календарних років вислуги у пільговому обчисленні і провести виплату з урахуванням раніше здійснених платежів.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).
Суддя Сліденко А.В.