Справа № 640/13143/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Київ № 640/13143/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 17, в якій позивач просить

- визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк» за договором банківського рахунку фізичної особи №РКО-Ф/16/НОМЕР_2 від 11 січня 2016 року в розмірі 163 486,50 грн;

- стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осібна користь ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк» за договором банківського рахунку фізичної особи №РКО-Ф/16/НОМЕР_2 від 11 січня 2016 року у розмірі 163486,50 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 11 594,35 грн та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 4239,19 грн, а разом 179320,04 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є вкладником Публічного акціонерного товариства «Авант-банк» на підставі договорів банківського рахунку фізичної особи.

Проте, на початку 2016 року, укладені договори були віднесені Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у банку до нікчемних, у зв`язку з чим, позивач не отримала гарантовану суму відшкодування за вкладами під час виведення банку з фінансового ринку.

Проте, як вказує позивач у своїй позовній заяві, постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №826/4940/16 було зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків щодо позивача, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського рахунку від 11 січня 2016 року за №РКО-Ф/16/НОМЕР_2, відкритого у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк».

Позивач, як зазначено у позовній заяві, неодноразово зверталась до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виконання судового рішення та проведення відповідної виплати, проте, у відповідь отримала лист відповідача, в якому було зазначено, що 31 липня 2020 року державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Уповноваженою особою Фонду були подані документи на припинення Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк», як юридичної особи, для внесення цих відомостей до реєстру, а тому, як вказано у листі, підстави для виплати гарантованої суми відшкодування у Фонду відсутні.

Також, як зазначається у позовній заяві, у відповіді на адвокатський запит відповідач зазначив, що відомості про припинення юридичної особи - Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» внесені до реєстру 03 серпня 2020 року, тому ліквідаційна процедура вважається завершеною, банк ліквідованим, а повноваження Фонду, як ліквідатора банку - припиненими.

На переконання позивача, з боку відповідача вчинено протиправну бездіяльність, зокрема, щодо невиконання рішення суду та, відповідно, невиплати гарантованої суми відшкодування за вкладом, у зв`язку з чим позивач вважає, що вона має право, окрім виплати гарантованої суми відшкодування, на отримання збитків, з яких: 3 % річних - 11594,32 грн; інфляційні збитки - 4239,19 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Копію ухвали суду від 17 травня 2021 року разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами уповноважена особа відповідача отримала 25 червня 2021 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, проте, станом на день вирішення спору по суті, відповідачем відзиву на позовну заяву не надано з невідомих суду причин.

Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки без поважних причин, на підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №640/4940/16, судами першої та апеляційної інстанції були встановлені наступні обставини:

«Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору банківського рахунку № РКО-Ф/16/№ НОМЕР_2 від 29 січня 2016 року ОСОБА_1 відкрито рахунок в іноземній валюті № НОМЕР_2; № РКО-Ф/16/НОМЕР_2 від 11 січня 2016 року - відкрито рахунок в іноземній валюті № НОМЕР_2.

29 січня 2016 року від імені іншої фізичної особи на належний позивачу рахунок НОМЕР_2 надійшли кошти у розмірі 6500,00 доларів США, що було еквівалентно 163486,50 грн та на підставі платіжного доручення № 1 від 29 січня 2016 року банком була здійснена операція по перерахуванню коштів у розмірі 6500,00 доларів США з рахунку позивача № НОМЕР_1 на рахунок позивача № НОМЕР_2 .

10 грудня 2015 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 878/БТ «Про віднесення ПАТ «Авант-Банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 29 січня 2016 року № 44 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 29 січня 2016 року № 96 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Авант-Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням у ПАТ «Авант-Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію на один місяць з 29 січня 2016 року до 28 лютого 2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Авант-Банк» Ларченко І.М .

Відповідно до постанови Правління НБУ від 25 лютого 2016 року № 109 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» виконавчою дирекцією прийнято рішення від 26 лютого 2016 року № 262 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк-Авант» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із вказаним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Авант-Банк» з 26 лютого 2016 року до 25 лютого 2018 року включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2065 від 22 травня 2017 року про зміну уповноваженої особи Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «Авант-Банк». Повноваження ліквідатора ПАТ «Банк-Авант» визначені Законом, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних із реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень у частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Кічука О.І. з 25 травня 2017 року.

На виконання своїх обов`язків, встановлених частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою Фонду було створено комісію з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями.

За результатами перевірки виявлено ознаки нікчемності у ряді операцій між позивачем та іншими фізичними особами - клієнтами банку.

Так, під час перевірки правочинів встановлено, що дії певних осіб щодо перерахування з власних поточних рахунків коштів на вкладні (депозитні) рахунки інших фізичних осіб, відкриті в ПАТ «Авант-Банк» були обумовлені тим, що сума грошових коштів на рахунках клієнтів-ініціаторів операцій на момент здійснення операції перевищувала суму граничного розміру відшкодування грошових коштів Фондом, і, відповідно, для таких клієнтів існували ризики щодо незадоволення кредиторських вимог в результаті ліквідації ПАТ «Авант-Банк» та реалізації його майна.

Наказом уповноваженої особи Фонду від 23 лютого 2016 року № 57 «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями» у зв`язку з виявленням комісією нікчемних правочинів відповідно до частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» приписано застосувати наслідки нікчемності правочинів з підстав пункту 7 частини 3 статті 38 Закону до операцій (трансакцій) по перерахуванню коштів з рахунків фізичних осіб на рахунки інших фізичних осіб - клієнтів банку, які проведені у період дії постанови Національного банку України № 878/БТ від 10 грудня 2015 року та призвели до збільшення гарантованої суми відшкодування Фондом, у тому числі операцій з перерахування коштів 29 січня 2016 року ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_3 .

На адресу ОСОБА_1 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Авант-Банк» Ларченко І.М було направлено повідомлення від 25 лютого 2016 року № 869 про нікчемність правочину - операцій по перерахуванню коштів з рахунку іншої фізичної особи на рахунок № НОМЕР_1 , проведеної 29 січня 2016 року на суму 6500,00 доларів США, згідно пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважаючи таке рішенням відповідача неправомірним, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.»

Відповідно до резолютивної частини постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №640/4940/16 касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 березня 2018 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року скасовані. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково, а саме,

- провадження в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Авант-Банк», яке оформлено наказом № 57 від 23 лютого 2016 року, про визнання нікчемним (правочину) операції по перерахуванню коштів з рахунку фізичної особи на рахунок № НОМЕР_1 відкритого на підставі договору банківського рахунку фізичної особи № РКО-Ф/16/НОМЕР_2 укладеного 29 січня 2016 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк», яка була проведена 29 січня 2016 року на суму 6500,00 доларів США закрито;

- зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків щодо ОСОБА_1 , за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно з договором банківського рахунку від 11 січня 2016 року за № РКО-Ф/16/НОМЕР_2, відкритим у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк»;

- стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 3031,68 грн судового збору.

У відповідності до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено та не підлягає доказуванню при розгляді даної адміністративної справи, що позивач є вкладником Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» та мала право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з договором банківського рахунку від 11 січня 2016 року за № РКО-Ф/16/НОМЕР_2, відкритим у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2021 року позивач звернулась до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявою про виплату їй гарантованої суми відшкодування за вкладом на підставі вказаної вище постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №826/4940/16.

Листом від 11 серпня 2020 року №02-036-10452/20 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача про те, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» 31 липня 2020 року було подано документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим позивач повідомлено також про те, що Фонд завершує виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам банку, а також про те, що інформації стосовно позивача для виплати такої суми не надходило.

Також, відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 березня 2021 року №60-3731/21 представника позивача повідомлено про те, що 03 серпня 2020 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №5017065 про державну реєстрацію припинення Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк», як юридичної особи, а отже, ліквідаційна процедура банку вважається завершеною, банк ліквідованим, а повноваження Фонду, як ліквідатора банку, припинено, відповідно, виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам банку завершено.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати гарантованої суми відшкодування за вкладом, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі по тексту - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI).

Частиною 1 статті 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.

Згідно з положеннями статті 27 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частиною 1 статті 28 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Як вже було зазначено судом, статус позивача як вкладника вже встановлено у справі № 826/4940/16, а тому вказана обставина не потребує доведення.

Судом в даній адміністративній справі встановлено, що незважаючи на звернення позивача до Фонду гарантування вкладів із заявами про виплату гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом на підставі постанови Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №826/4940/16, відповідач станом на час звернення до суду кошти позивачу не повернув.

Наведене дозволяє дійти висновку, що предметом спору в даному випадку, не є питання статусу позивача як вкладника та обов`язку Фонду гарантування вкладів позивачів включити позивача до відповідного реєстру. Це питання вже було вирішено адміністративним судом.

Предметом спору є бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачу гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом (депозитом), беручи до уваги набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/4940/16, яким зобов`язано уповноважену особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків щодо ОСОБА_1 , за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно з договором банківського рахунку від 11 січня 2016 року за № РКО-Ф/16/НОМЕР_2, відкритим у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк».

З урахуванням встановлених обставин, суд відхиляє доводи відповідача, викладені у листі - відповіді від 16 березня 2021 року №60-3731/21, з посиланням на частину 7 статті 26 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI, оскільки відповідач не обґрунтував підстав невиплати коштів позивачу ані з початку процедури ліквідації банку по 03 серпня 2020 року (внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису № 5017065 про припинення державної реєстрації банку як юридичної особи, ані в період з 24 червня 2020 року (дата ухвалення постанови Верховного Суду у справі №826/4940/16) по 03 серпня 2020 року.

В свою чергу, суд наголошує, що до припинення банку відповідач мав близько п`яти років для виконання зобов`язань перед позивачем щодо виплати йому відшкодування коштів за вкладом, в тому числі півтора місяці після винесення судового рішення, яким було визначено статус позивача як вкладника. Однак зобов`язання не виконав. Зважаючи на вищенаведене, припинення банку як юридичної особи не може бути підставою для невиплати позивачу відшкодування, передбаченого законодавством та судовим рішенням.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №200/14379/19-а.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина 1 статті 1058 Цивільного кодексу України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

За таких підстав, суд погоджується з доводами позивача в частині протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті їй гарантованої суми відшкодування за вкладом згідно з договором банківського рахунку від 11 січня 2016 року за № РКО-Ф/16/НОМЕР_2, відкритим у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк» та вважає обгрунтованими позовні вимоги в цій частині, відповідно, такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 6500 доларів США, що еквівалентно 163486,50 грн з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача.

Більш того, як вже було зазначено, що позивач вважає, що відповідач повинен виплатити їй заподіяні збитки, а саме, 3 % річних - 19262,47 грн та інфляційні збитки за період з 25 червня 2020 року по 06 травня 2021 року.

З цього приводу суд зазначає таке.

Метою Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пункту 16 частини 1 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Як вже зазначалось судом, згідно з частинами 1, 2 статті 26 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина 1 статті 26 Закону).

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно зі статтею 28 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Фонд не пізніше наступного дня після закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку розміщує на офіційному веб-сайті Фонду оголошення про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування.

Частиною 7 статті 26 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI встановлено, що Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Фонд виконує свої зобов`язання перед позивачем та несе відповідальність за їх невиконання виключно в межах, передбачених Законом.

В даному випадку рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Авант-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» було прийнято 26 лютого 2016 року, відповідно якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Авант-Банк» з 26 лютого 2016 року.

01 березня 2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщено оголошення про початок виплати коштів вкладникам банку, для чого останнім запропоновано звернутись до банків-агентів Фонду для отримання гарантованого відшкодування, що свідчить про дотримання строків початку здійснення відповідних виплат.

В свою чергу, граничні строки виплати гарантованих коштів обмежуються днем подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Отже, відповідач, розмістивши оголошення, повідомив про початок здійснення відповідних виплат вкладникам банку з 02 березня 2016 року, що не обмежується одним днем, а є триваючою процедурою, граничний строк якої закінчується днем подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Відповідно до пунктів 3, 5 частини 5 статті 36 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

У пункті 1 частини 6 статті 36 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Згідно з частиною 5 статті 45 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у справі за № 6-1123 цс16, постанова від 13 червня 2016 року.

Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача сум заподіяних збитків, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом та вбачається зі змісту позовної заяви, відповідні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач своїми діями щодо несвоєчасного повернення коштів за спірним договорами порушує застереження визначені Цивільним кодексом, зокрема статті 525,526 Цивільного кодексу України, щодо належного та добросовісного виконання грошового зобов`язання, адже, чинним законодавством передбачено, що у разі невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає загальні умови виконання зобов`язання, а саме:

1) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;

2) виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведене в сукупності свідчить, що вказаними нормами законодавства врегульовано підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої у договірних зобов`язаннях в результаті їх невиконання або неналежного виконання.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11, за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .

В свою чергу, судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Згідно статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Суд наголошує, що нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

В даному випадку у спірних правовідносинах Фонд є суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України на ці відносини не поширюється.

При цьому, суд звертає увагу, що боржником за договором банківського вкладу з позивачем є саме Публічне акціонерне товариство «Авант-Банк», а не Фонд чи його уповноважена особа.

Слід також зазначити, що підставою застосування передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Водночас, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначається у процедурі запровадження тимчасової адміністрації та/або ліквідації банків як процедур виведення неплатоспроможних банків з ринку у порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

За змістом Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI на Фонд та уповноважену особу Фонду не покладається відповідальність за невиконання банками, які були стороною у договірних відносинах із вкладниками, їх грошових зобов`язань поза межами дії договорів вкладів.

Крім того, суд, при вирішенні даного спору враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, відповідно до змісту якої у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

З огляду на вищевикладені обставини, у суду відсутні підстави для стягнення на користь позивача з Фонду гарантування вкладів трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов`язання та інфляційних витрат.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем частково підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення її прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк» за договором банківського рахунку фізичної особи №РКО-Ф/16/НОМЕР_2 від 11 січня 2016 року у розмірі 163 486, 50 грн.

3. Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 17, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) кошти у розмірі 163 486,50 грн (сто шістдесят три тисячі чотириста вісімдесят шість гривень 50 копійок) за вкладом, які було внесено за договором банківського рахунку фізичної особи №РКО-Ф/16/НОМЕР_2 від 11 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк».

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник