Справа № 200/1380/21-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2021 р. Справа№200/1380/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

08 лютого 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі відповідач, ГТУЮ в області), в якому позивач просив:

- стягнути з ГТУЮ в області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 264 265,00 грн.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

15 лютого 2021 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; витребував у відповідача докази.

Про відкриття провадження в адміністративній справі учасники справи повідомлені з дотриманням вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

09 березня 2021 року на електронну пошту, а 10 березня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

15 березня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву.

19 березня 2021 року до суду надійшло заперечення відповідача на відповідь на відзив.

19 липня 2021 року суд постановив ухвалу про процесуальне правонаступництво на стороні відповідача.

19 липня 2021 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження у справі.

31 серпня 2021 року суд постановив ухвалу про поновлення розгляду справи.

01 вересня 2021 року суд постановив ухвалу про поновлення строку звернення до суду.

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

На підставі ч. 4 ст. 229 КАС під час розгляду справи повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в період з 31 травня 2017 року по 27 грудня 2019 року він перебував на державній службі, з 11 квітня 2019 року обіймав посаду головного спеціаліста відділу з питань нотаріату управління з питань нотаріату ГТУЮ в області.

27 грудня 2019 року він був звільнений із займаної посади відповідно до п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та ст. 41 Закону України «Про державну службу» в порядку переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Позивач зазначає, що ГТУЮ в області мало провести з ним повний розрахунок у зв`язку зі звільненням, однак в порушення вимог ст. ст. 47, 115, 116, 223 КЗпП України невірно визначило суми відпускних і компенсації за невикористану відпустку та не здійснило їх своєчасну виплату.

У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 264 265,00 грн.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву.

Вказував на те, що в грудні 2019 року у зв`язку з проведенням ліквідаційних заходів всі працівники ГТУЮ в області були звільнені.

З лютого 2020 року на адресу ліквідаційної комісії ГТУЮ в області почали надходити запити колишніх працівників щодо виявлення розбіжностей в нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, виплаченої при звільненні.

Під час перевірки було виявлено, що з березня 2019 року нарахування за допомогою програмного забезпечування здійснювалося невірно, а саме невірно розраховувалася середньоденна заробітна плата для розрахунку відпускних, і, як наслідок, невірно нарахована компенсація за дні невикористаної відпустки.

На цій підставі відповідач стверджував, що відповідальні працівники не здійснювали перевірку нарахування заробітної плати після її нарахування засобами програмного забезпечення, що прямо вказано в їх посадових інструкціях.

Для з`ясування причин невірного нарахування коштів засобами програмного забезпечення ГТУЮ в області звернулося до програмного адміністратора «КОМІНТЕХ», який повідомив, що в програмі не були здійснені належні налаштування.

Недоплата впродовж 2019 року відпускних стосувалася всіх працівників ГТУЮ в області, а саме 145 працівників апарату та майже 500 працівників відділів державної виконавчої служби та відділів державної реєстрації цивільного стану ГТУЮ в області. При цьому впродовж 2019 року звернення від працівників, в тому числі від позивача, щодо невірного нарахування відпускних не надходили.

Ліквідаційна комісія ГТУЮ в області впродовж березня-липня 2020 року здійснила розрахунок суми недоплачених у 2019 році коштів.

В першу чергу впродовж березня 2020 року було прораховано 17 працівникам, які були звільнені з ГТУЮ в області без продовження державної служби, 29 квітня 2020 року їм були виплачені відповідні кошти.

Впродовж квітня-травня 2020 року були прораховані кошти 125 працівникам апарату ГТУЮ в області, зокрема позивачу донараховано 425,85 грн недоплачених протягом 2019 року відпускних та 10 760,04 грн компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні), а протягом травня-липня 2020 року майже 500 працівникам відділів державної виконавчої служби та державної реєстрації актів цивільного стану в регіоні. Сума недоплачених коштів становила 2 372 950,13 грн.

У зв`язку з перебуванням ГТУЮ в області в стані припинення його фінансування здійснювалося шляхом збільшення кошторисних призначень, які фінансуються Міністерством юстиції України з дозволу Східного управління, шляхом передачі коштів від правонаступника Східного управління до ГТУЮ в області. Видатки на зазначені витрати взагалі не були передбачені кошторисом Східного управління на 2020 рік.

Усвідомлюючи відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівників, після здійснення нарахувань ліквідаційна комісія ГТУЮ в області звернулася до Східного управління для сплати недоплачених коштів працівникам впродовж 2019 року, про що свідчить листуванням між цими органами.

В грудні 2020 року були профінансовані видатки для сплати недоплачених коштів та 29 грудня 2020 року позивачу було сплачено 11 185,89 грн (425,85 грн відпускних та 10 760,04 грн компенсації за невикористані дні відпустки.

На цих підставах ГТУЮ в області стверджувало, що вина ліквідаційної комісії у несвоєчасному розрахунку відсутня.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначив таке.

ГТУЮ в області покликалося на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, не заперечуючи право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, наполягало на застосуванні принципу співмірності.

Зауважувало, що при звільненні в грудні 2019 року ОСОБА_1 було сплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6 434,28 грн, не доплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки при звільненні в сумі 4 521,06 грн, протягом 2019 року відпускних за 12 днів серпня 2019 року в сумі 1 533,24 грн та за 3 дні вересня 2019 року в сумі 383,31 грн, разом 6 437,61 грн.

Звернень з вимогою про виплату відповідних сум впродовж 2019-2020 року від позивача не надходило, недоплачені суми при звільненні в грудні 2020 року були виплачені відповідачем добровільно.

За цих обставин ГТУЮ в області просило зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, заважаючи на поважність причин несвоєчасного розрахунку, а також на те, що недоплачена позивачу сума 6 437,61 грн становить лише 2,4% суми заявленого позивачем до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 264 265,00 грн.

У відзиві на позовну заяву позивач покликався на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17 та зазначав, що при звільненні йому виплачено 8 102,70 грн відпускних та 6 434,28 грн компенсації, що в сумі складає 14 536,98 грн, (що становить 69,31% від 20 974,59 грн); в грудні 2020 року йому виплачено 1 916,55 грн відпускних та 4 512,06 грн компенсації, що в сумі складає 6 437,61 грн, (що становить 30,69% від 20 974,59 грн).

Таким чином, у разі застосування принципу співмірності, за розрахунком позивача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має становити 81 102,93 грн (30,69% від 264 265,00 грн).

У запереченні на відповідь на відзив відповідач просив застосувати принцип співмірності та визначити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, в розмірі недоплаченої позивачу суми 6 500,00 грн або іншу суму, що не перевищує 6 500,00 грн.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області (ідентифікаційний код: 34898944, місцезнаходження: 84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, буд. 48а) було зареєстроване як юридична особа 21 лютого 2007 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) був внесений відповідний запис.

09 жовтня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі Постанова КМУ № 870).

П. 1 Постанови КМУ № 870 передбачав ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, в тому числі ГТУЮ в області.

В свою чергу п. 2 Постанови КМУ № 870 передбачав утворення як юридичних осіб публічного права міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків).

П. 3 Постанови КМУ № 870 установлено, що

- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

- здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником ГТУЮ в області.

16 жовтня 2019 року на виконання Постанови КМУ № 870 Міністерство юстиції України видало наказ № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» (далі Наказ Міністерства № 3173/5).

П. п. 1-2 Наказу Міністерства № 3173/5 мали зміст, аналогічний змісту п. п. 1-2 Постанови КМУ № 870.

П. 4 Наказу Міністерства № 3173/5 затверджений список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (додаток 3).

Згідно з пп. 6 п. 5 Наказу Міністерства № 3173/5 головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції доручено забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, повідомлення територіальних органів Державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільнення працівників та своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видачу відповідних наказів та підписання необхідних документів.

29 жовтня 2019 року відповідно до Постанови КМУ № 870 та на виконання Наказу Міністерства № 3173/5 до ЄДР внесений запис про державну реєстрацію юридичної особи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код: 43315445, місцезнаходження: 61002, Харківська обл., м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16).

Наказом ГТУЮ в області від 26 грудня 2019 року № 3964/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач, який обіймав посаду головного спеціаліста відділу аналітично-методичного забезпечення діяльності нотаріату управління з питань нотаріату ГТУЮ у Донецькій області, був звільнений з займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України та відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» з 27 грудня 2019 року.

Звільнення ОСОБА_1 зумовило виникнення у ГТУЮ в області обов`язку провести з ним повний розрахунок з виплатою всіх належних йому сум.

Спірні правовідносини виникли з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Наказ ГТУЮ в області від 26 грудня 2019 року № 3964/1 передбачав виплату ОСОБА_1 компенсації за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 29 травня 2019 року по 27 грудня 2019 року у кількості 18 календарних днів.

В грудні 2019 року позивачу виплачена компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 6 434,28 грн, про що свідчить розрахунковий листок за грудень 2019 року ОСОБА_1 .

З лютого 2020 року до Міністерства юстиції України та ГТУЮ в області почали надходили скарги колишніх працівників ГТУЮ в області щодо повноти розрахунку при звільненні в частині виплати компенсації за невикористані відпустки, про що свідчать листи Міністерства юстиції України від 12 березня 2020 року № 45/К-6176/16.2.3, ГТУЮ в області від 20 березня 2020 року № 10-4-8, від 25 березня 2020 року № 10-4-8.

За наслідками проведеної перевірки було з`ясовано, що дійсно мали розбіжності в нарахуванні відпускних та виплати компенсації за невикористані дні відпустки, причиною їх виникнення слугувала технічна помилка в програмному забезпеченні.

Починаючи з березня 2020 року ГТУЮ в області зверталося до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про надання дозволу на збільшення кошторисних призначень по кодам КЕКВ 2110 (оплата праці) та 2120 (нарахування) для проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками (листи ГТУЮ в області від 31 березня 2020 року № 01-21/107, від 03 квітня 2020 року № 01-21/110, від 19 травня 2020 року № 01-21/143, від 16 червня 2020 року № 01-21/143, від 14 липня 2020 року № 01-06/180, від 30 липня 2020 року № 01-06/198, від 10 вересня 2020 року № 01-06/234, від 15 жовтня 2020 року № 01-06-268, від 24 листопада 2020 року № 01-06-299 та листи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 21 травня 2020 року № 12591/12-07/20, від 31 серпня 2020 року № 23175/50465/3/20Д/12.1, від 17 вересня 2020 року № 25036/59896/3/20Д/12.1, від 08 грудня 2020 року № 34525/80774/3/20Д/12.1).

Як свідчать листи ГТУЮ в області від 13 травня 2020 року № 10-4-8 та від 19 травня 2020 року № 01-21/143 після перерахунку сума нарахованих відпускних та компенсації за невикористану відпустку державним службовцям, які були звільнені станом на 28 грудня 2019 року згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про державну службу» становила 1 461 251,48 грн, в тому числі:

ОСОБА_1

відпускні за 15 днів виплачено 8 102,70 грн, після перерахунку 10 019,25 грн, доплата 1 916,55 грн;

компенсація за невикористані 18 днів відпустки виплачено 6 434,28 грн, після перерахунку 10 955,34 грн, доплата 4 521,06 грн.

У відповідь на запит позивача листом від 15 січня 2021 року № ПІ-Г-22 ГТУЮ в області повідомило, що в грудні 2020 року ОСОБА_1 були донараховані недоплачені у 2019 році відпускні та компенсація за дні невикористаної відпустки в сумі 6 437,61 грн, в тому числі за 12 днів серпня 1 533,24 грн, за 3 дні вересня 383,51 грн, за 18 днів невикористаної відпустки 4 521,06 грн. Після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів позивачу виплачено 5 117,91 грн.

Ці обставини підтверджені розрахунковим листком ОСОБА_1 по табельному номеру НОМЕР_3 за грудень 2020 року та платіжним дорученням від 28 грудня 2020 року № 283 (виплата проведена банком 29 грудня 2020 року).

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 від 15 січня 2021 року № 10-2-20/6 його заробітна плата у жовтні 2019 року становила 18 724,14 грн (22 робочі дні), в листопаді 2019 року 26 729,82 грн (21 робочий день).

За розрахунком ГТУЮ в області, проведеним відповідно до абз. 2 п. 4 Порядку № 100, середньоденна заробітна плата позивача становила 788,27 грн.

Відомості про заробітну плату підтверджені розрахунковими листками ОСОБА_1 по табельному номеру НОМЕР_3 за жовтень і листопад 2020 року.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГТУЮ в області з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28 грудня 2019 року по 29 грудня 2020 року.

Листом від 05 лютого 2021 року № 15-10 ГТУЮ в області повідомило позивачеві, що у зв`язку з розпочатою процедурою ліквідації його фінансування у 2021 році припинено, а позивачу роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав.

20 квітня 2021 року проведена державна реєстрація припинення ГТУЮ у Донецькій області як юридичної особи, що підтверджено відомостями ЄДР.

Як свідчить лист товариства з обмеженою відповідальністю «КОМИНТЕХ КИЇВ» від 29 травня 2020 року, технічної помилки в програмному забезпеченні «Заробітна плата» по розрахунку відпускних/компенсацій немає.

Щодо ситуації, яка виникла в ГТУЮ в області роз`яснили таке.

На етапі впровадження програмного забезпечення розробник налаштував базове постачання та умови ГТУЮ в області. Фахівці ГТУЮ в області проходили навчання та багато років використовували комплекс програм для розрахунку заробітної плати.

В разі появи нових нарахувань налаштування регулюються замовником самостійно або за допомогою фахівців підприємства. Ці налаштування відповідальність користувача.

Про проблеми з нарахуванням відпускних у 2019 році підприємству стало відомо на початку 2020 року.

Після звернення було з`ясовано, що в ГТУЮ в області ще в 2019 році були введені додаткові нарахування нових видів надбавок . В цьому разі необхідно було налаштувати їх в таблиці, яка відповідає за набор базових сум для розрахунку відпусток. Ці налаштування виконує користувач самостійно або за допомогою підприємства, однак від ГТУЮ в області з цього питання звернень не було.

Підприємство припускає, що фахівці ГТУЮ в області не одразу виявили, що допустили помилку і не скористалися технічною допомогою. Це людський фактор, при правильному і своєчасному виконанні налаштувань розрахунок відпускних/компенсацій за невикористані відпустки проводиться вірно.

Саме цей фактор призвів до ситуації з нарахуванням відпускних за минулий період, а не технічна помилка програми.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи мають діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 3 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889) установлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 3 Закону № 889 дія цього Закону поширюється на державних службовців інших державних органів.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону № 889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Згідно з п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ст. 57 Закону № 889 передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст. 59 Закону № 889 щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Ч. 1 ст. 83 КЗпП України установлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає ст. 117 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Висновки по суті позовних вимог.

Суд встановив і ця обставина не заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_1 не був проведений повний розрахунок.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.

Суд виходить з того, що всі належні працівнику суми роботодавець має виплатити у день його звільнення, в даному випадку йдеться про 27 грудня 2019 року, а тому період затримки проведення повного розрахунку при звільненні починається з першого робочого дня після звільнення, а саме з 30 грудня 2019 року (перший день після звільнення 28 грудня 2019 року припадав на суботу, неробочий день).

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведений 29 грудня 2020 року шляхом виплати недоплачених у 2019 році відпускних та компенсація за дні невикористаної відпустки.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні має обчислюватися з 30 грудня 2019 року (перший робочий день після звільнення) по 29 грудня 2020 року (дата остаточного розгрузку з позивачем виплата доплати за відпускні) включно.

Отже, з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» та від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» період затримки розрахунку становить:

2 робочі дні грудня 2019 року + 21 робочий день січня 2020 року + 20 робочих днів лютого 2020 року + 21 робочий день березня 2020 року + 21 робочий день квітня 2020 року + 19 робочих днів травня 2020 року + 20 робочих днів червня 2020 року + 23 робочі дні липня 2020 року + 20 робочих днів серпня 2020 року + 22 робочі дні вересня 2020 року + 21 робочий день жовтня 2020 року + 21 робочий день листопада 2020 року + 20 робочих днів грудня 2020 року = 251 робочий день.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з абз. 2 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач звільнений 27 грудня 2019 року, отже середньоденна заробітна плата має обчислюватися, виходячи з його заробітної плати за жовтень та листопад 2019 року, (тобто за два місяці роботи, що передували звільненню).

В жовтні 2019 року заробітна плата становила 18 724,14 грн (22 робочі дні) в листопаді 2019 року 26 729,82 грн (21 робочий день).

Таким чином, середньоденна заробітна плата для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку становить:

(18 724,14 грн + 26 729,82 грн) / (22 робочі дні + 21 робочий день) = 45 453,96 /43 =

(18 758,22 грн + 30 511,22 грн) / (22 робочі дні + 21 робочий день) = 49 269,44 / 43 = 1 057,07 грн.

Як наслідок, середній заробіток за час затримки розрахунку становить:

(1 057,07 грн х 251 робочий день затримки розрахунку) = 265 324,57 грн.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 навів такі правові висновки:

«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку».

При звільненні ОСОБА_1 виплачено 17 837,04 грн, в тому числі заробітна плата за грудень 2019 року 11 402,76 грн та компенсація за 18 невикористаних днів відпустки 6 434,28 грн.

При цьому загальний розмір сум, які підлягали виплаті ОСОБА_1 при звільненні становить:

заробітна плата за грудень 2019 року 11 402,76 грн + компенсація за 18 днів невикористаної відпустки 6 434,28 грн + недоплачені у 2019 році відпускні та компенсація за дні невикористаної відпустки в сумі 6 437,61 грн, (в тому числі недоплачені відпускні за 12 днів серпня 1 533,24 грн, за 3 дні вересня 383,51 грн, недоплачена компенсація за 18 днів невикористаної відпустки 4 521,06 грн) = 24 274,65 грн.

Як наслідок, несвоєчасна виплачена сума (6 437,61 грн) складає 6,56% загальної суми, належної до виплати при звільненні (49 065,36 грн):

(6 437,61 грн х 100%) / 24 274,65 грн = 26,52%.

Наведене зумовлює висновок, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні істотно перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми відпускних.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Суд бере до уваги, що

- ОСОБА_1 звільнений в грудні 2019 року шляхом переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), тобто продовжила перебувати на державній службі;

- докази звернення позивача до відповідача з приводу проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні (до того, як цей розрахунок був проведений), суду не надані;

- розмір заборгованості відповідача перед позивачем становив 26,52% від загальної суми виплати, тобто не був значним,

- позивач не надав докази наявності майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні;

- сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку більш ніж в 41 раз перевищує несвоєчасно виплачену суму.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, принципи справедливості, пропорційності, співмірність розміру компенсації та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про можливість застосування принципу співмірності та пропорційності до спірних правовідносин.

Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обчислювати наступним чином:

1 057,07 грн х 251 робочий день затримки розрахунку х 26,52% = 70 364,08 грн.

Аналогічні правові висновки щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладені в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

З огляду на вищевикладене, з врахуванням компенсаційного характеру заходів відповідальності; що сума недоплаченої компенсації є незначною, а середній заробіток за час затримки розрахунку, пропорційний недоплаченій сумі, більш ніж в 10 разів перевищує її, суд вважає, що достатнім, справедливим та співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 6 437,61 грн, що відповідає несвоєчасно виплаченій сумі.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про неможливість зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки в даному випадку враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

При цьому суд відхиляє здійснені позивачем розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку як такі, що проведені з помилковим застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, та ґрунтуються на помилкових висновках, зокрема щодо загальної суми, що належала до виплати ОСОБА_1 у зв`язку з його звільненням.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674).

Ч. 1 ст. 4 Закону № 3674 передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674 за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою, судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 270 гривень.

Отже, судовий збір за подання фізичною особою адміністративного позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 908,00 грн і не більше 11 350,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 3674 за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674 від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), який полягає у такому:

«57. За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

58. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях».

Отже, в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674 позивач звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача та про стягнення заборгованості з невиплаченого розрахунку при звільненні, що складається з компенсації за невикористані дні відпустки.

Визначена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674 пільга щодо сплати судового збору на позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не поширюється.

Як наслідок, позивач мав сплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при поданні позовної заяви.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону № 3674 у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

На день подання позовної заяви ціну позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з об`єктивних причин точно визначити було неможливо.

Під час розгляду справи суд встановив, що середній заробіток за час затримки розрахунку становить 265 324,57 грн.

Таким чином, судовий збір за подання цього позову становить 2 653,25 грн (265 324,57 грн х 1% = 2 653,25 грн, що не перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 642,65 грн (квитанція від 08 лютого 2021 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Отже, з позивача на користь держави належить стягнути недоплачену суму судового збору, яка становить 10,60 грн (2 653,25 грн 2 642,65 грн = 10,60 грн).

Як вже було зазначено судом, середній заробіток за час затримки розрахунку становив 265 324,57 грн, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 6 437,61 грн, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 138 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 52,92 грн із розрахунку:

(6 437,61 грн х 100%) / 265 324,57 грн = 2,43%;

2 653,25 грн х 2,43% = 64,47 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код: 43315445, місцезнаходження: 61002, Харківська обл., м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2. Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 437 (шість тисяч чотириста тридцять сім) гривень 61 копійка.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 10 (десять) гривень 60 копійок.

5. Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 64 (шістдесят чотири) гривні 47 копійок.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Повне судове рішення складено 01 вересня 2021 року.

Суддя Т.О. Кравченко