Справа № 420/7485/21
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7485/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Токмілової Л.М.,

за участю секретаря Мунтян С.І.,

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - Легенченко О.А.,

представника відповідача - Елісашвілі О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Кіровоградської обласної прокуратури, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 про скасування наказу Генерального прокурора № 129к від 06.09.2019 року, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №129к від 06.09.2019, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді прокурора Кіровоградської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Наказом Генерального прокурора № 129 к від 06.09.2019 року позивача звільнено з посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Позивач не погоджується з рішенням про звільнення та вважає наказ Генерального прокурора №129 к від 06.09.2019 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач стверджує, що 05.09.2019 року, ОСОБА_1 був викликаний телефонограмою до Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України. Приблизно о 10 годині 06.09.2019 в кадровому підрозділі ГПУ, виконуючий обов`язки начальника зазначеного департаменту ОСОБА_3 , озвучив ОСОБА_1 , та іншим прокурорам областей, які також були викликані до ГПУ, про необхідність написання заяв про звільнення із займаних посад та органів прокуратури за власним бажанням. При цьому, ним був наданий типовий зразок заяви про звільнення і прокоментовано, що в разі відмови від написання до прокурора будуть здійсненні заходи організаційного впливу з метою винайдення підстав для звільнення в дисциплінарному порядку. Позивач вважає протиправним оскаржуваний наказ про звільнення, оскільки у позивача було відсутнє добровільне бажання звільнятись з займаної посади та з органів прокуратури. Позивача звільнено з посади прокурора та з органів прокуратури з суб`єктивних і не передбачених законом підстав, внаслідок тиску на нього при виконанні функціональних обов`язків. Заява позивача про звільнення від 06.09.2019 року не містила будь-якого посилання на наявність поважних причин та відповідно обґрунтування необхідності звільнення саме в день складання. Позивач не мав бажання звільнятись, заяву про звільнення було складено, у зв`язку з тим, що посадові особи Генеральної прокуратури України висунули всім прокурорам областей, які були викликані, вимогу про написання заяв про звільнення з займаних посад за власним бажанням, мотивуючи це лише тією обставиною, що призначений новий Генеральний прокурор і вони виконують його вказівку. Видання спірного наказу у вказаний спосіб, у день подання ним заяви про звільнення, за відсутності будь-якого обґрунтування причин та необхідності такого звільнення до спливу 14 денного терміну, призвело не лише до порушення права позивача на відкликання заяви про звільнення та продовження трудового договору, а й фактично позбавило останнього взагалі можливості скористатися таким правом. Позивач вважає, що вказані обставини свідчать про те, що ініціативою звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора області за пунктом 7 час першої ст. 51 Закону № 1697-VII була ініційована не позивачем вищестоящими посадовими особами органів прокуратури України, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на звільнення з посади та органів прокуратури України за власним бажанням. Зважаючи на викладене, оскаржуваний наказ Генерального прокурора №129 к від 06.09.2019 є протиправним та повинен бути скасований в судовому порядку, а позивач поновлений в органах прокуратури на посаді прокурора Кіровоградської області.

11.05.2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

01.06.2020 року позивачем надано до суду уточнений адміністративний позов, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 129к від 06.09.2019, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури.

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді керівника Кіровоградської обласної прокуратури.

- стягнути з Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі у порядку та за алгоритмом визначеним Постановами Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, та № 1155 від 11.12.2019 року «Про умови оплати праці прокурорів», яка набрала чинності 16.01.2020 року, з урахуванням п. З Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ.

- стягнути з Офісу Генерального прокурора та Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на правову допомогу, відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року №68 у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).

- допустити до негайного виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

01.06.2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 у справі за позовом позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ), Кіровоградської обласної прокуратури (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Пермська, 4, ), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про скасування наказу Генерального прокурора № 129к від 06.09.2019 року, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розгляд справи розпочати спочатку.

30.06.2021 року представником Офісу Генерального прокурора надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Наказом Генерального прокурора від 06.09.2019 № 129 к позивача звільнено із обійманої посади та органів прокуратури за власним бажанням з 10.09.2019 року на підставі поданої ним заяви від 06.09.2019 року у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач наполягає, що при виданні наказу від 03.10.2019 № 168к про звільнення ОСОБА_1 з обійманої посади та органів прокуратури Генеральний прокурор діяв у спосіб та у межах повноважень, передбачених Законом № 1697-VІІ. Доводи ОСОБА_1 про порушення Генеральним прокурором процедура звільнення чи здійснення на позивача будь-якого тиску Генеральним прокурором відсутні. Доводи, викладені позивачем заяві, є нічим не аргументованими твердженнями, які не підкріплюються жодними належними чи допустимими доказами. Твердження ОСОБА_1 , про порушення Генеральним прокурором порядку його звільнення з адміністративної посади без надання згоди Ради прокурорів України не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 з 1989 року працював в органах прокуратури.

03.02.2015 року Наказом Генерального прокурора України № 81к ОСОБА_1 призначено прокурором Кіровоградської області строком на 5 років (а.с.6, 10, том 1).

06.09.2019 року позивачем на ім`я Генерального прокурора Рябошапкою Р.Г. складено заяву про звільнення із займаної посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років (п. 2 ч. 2 ст. 41, п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с.65, том 1).

06.09.2019 року Наказом Генерального прокурора №129к державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури і 10 вересня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (пункт 7 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с.11, том 1).

Як встановлено судом з матеріалів справи 15.04.2021 року, старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань Ковальчуком Ю., направлено лист ОСОБА_1 , в якому, зокрема зазначено, що Генеральним прокурором Рябошапкою Р.Г., не дотримано вимоги закону і звільнення ОСОБА_1 проведено без попереднього отримання рекомендацій Ради прокурорів України. Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено факти порушення порядку звільнення, визначеного законом, що має ознаки незаконного звільнення працівника з роботи, захист від якого гарантується державою відповідно до положень ч. 5 ст. 43 Конституції України, що свідчити про грубе порушення законодавства про працю, у тому числі конституційних прав на працю ОСОБА_1 . Зважаючи на це, ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим, дотримуючись вимог ст. 55 КПК України, направлено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні. Одночасно роз`яснено, що із матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо ОСОБА_1 кримінального правопорушення, ОСОБА_1 , можете ознайомитися у слідчого в приміщенні Державного бюро розслідувань, попередньо узгодивши час ознайомлення зі слідчим по телефону (а.с.67-68, том 1).

16.12.2020 року старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань Ковальчуком Ю., направлено запит голові Ради прокурорів України Місюрі М.М., в якому слідчий просив, зокрема, повідомити наступну інформацію:

чи надходили до Ради прокурорів України протягом вересня 2019 року заяви прокурорів Вінницької області ОСОБА_5 , Волинської області ОСОБА_6 , Донецької області ОСОБА_7 , Житомирської області ОСОБА_8 , Запорізької області ОСОБА_9 , Івано-Франківської області ОСОБА_10 , Кіровоградської області ОСОБА_1 , Луганської області ОСОБА_11 , Львівської області ОСОБА_12 , Одеської області ОСОБА_16, Полтавської області ОСОБА_17., Рівненської області ОСОБА_13 , Сумської області ОСОБА_18., Тернопільської області ОСОБА_14 , Черкаської області ОСОБА_19., Чернігівської області ОСОБА_15 ;

чи звертався Генеральний прокурор Рябошапка Р.Г., його заступники чи інші посадові особи Генеральної прокуратури України протягом вересня 2019 року до Ради прокурорів України із клопотанням про розгляд заяв вищевказаних прокурорів про їх звільнення (припинення повноважень) з адміністративних посад;

чи надавалися Радою прокурорів України відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на 01.01.2019) рекомендації Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. про звільнення із посад прокурорів Вінницької області ОСОБА_5 , Волинської області ОСОБА_6 , Донецької області ОСОБА_7 , Житомирської області ОСОБА_8 , Запорізької області ОСОБА_9 , Івано-Франківської області ОСОБА_10 , Кіровоградської області ОСОБА_1 , Луганської області ОСОБА_11 , Львівської області ОСОБА_12 , Одеської області ОСОБА_16 , Полтавської області ОСОБА_17 , Рівненської області ОСОБА_13 , Сумської області ОСОБА_18 , Тернопільської області ОСОБА_14 , Черкаської області ОСОБА_19 , Чернігівської області ОСОБА_15 ;

чи дотримано установлений порядок звільнення прокурора з адміністративної посади при звільненні із посад прокурорів Вінницької області ОСОБА_5 , Волинської області ОСОБА_6 , Донецької області ОСОБА_7 , Житомирської області ОСОБА_8 , Запорізької області ОСОБА_9 , Івано-Франківської області ОСОБА_10 , Кіровоградської області ОСОБА_1 , Луганської області ОСОБА_11 , Львівської області ОСОБА_12 , Одеської області ОСОБА_16 , Полтавської області ОСОБА_17 , Рівненської області ОСОБА_13 , Сумської області ОСОБА_18 , Тернопільської області ОСОБА_14 , Черкаської області ОСОБА_19 , Чернігівської області ОСОБА_15 . Якщо ні, то ким та які саме порушення вимог нормативно-правових актів, діючих на момент звільнення, допущені;

чи розглядалися на засіданнях Ради прокурорів України питання незаконного звільнення прокурорів із адміністративних посад у період з 29.08.2019 по 06.03.2020, якщо так, то які рішення прийняті за результатами розгляду;

чи зверталася Рада прокурорів України до Генерального прокурора із листами повідомленнями, клопотаннями тощо стосовно виявлення випадків порушення вимог діючого законодавства під час звільнення прокурорів з адміністративних посад, у тому числі стосовно вищевказаних прокурорів областей (а.с.72-75, том 1).

30.12.2020 року Радою прокурорів України надано відповідь на запит, в якій зазначено, що до Ради прокурорів України протягом вересня 2019 року заяви прокурорів Вінницької області ОСОБА_5., Волинської області ОСОБА_6 , Донецької області ОСОБА_7 , Житомирської області ОСОБА_8 , Запорізької області ОСОБА_9 , Івано-Франківської області ОСОБА_10 , Кіровоградської області ОСОБА_1, Луганської області ОСОБА_11., Львівської області ОСОБА_12., Одеської області ОСОБА_16, Полтавської області ОСОБА_17., Рівненської області ОСОБА_13, Сумської області ОСОБА_18., Тернопільської області ОСОБА_14., Черкаської області ОСОБА_19., Чернігівської області ОСОБА_15 не надходили. Генеральний прокурор звернувся 11.09.2019 року до Ради прокурорів України із зверненя м щодо внесення рекомендацій про звільнення з адміністративних посад прокурорів Полтавської області ОСОБА_17 , та Чернігівської області ОСОБА_15 у зв`язку із достроковим припиненням повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. Радою прокурорів України Генеральному прокурору за його зверненням внесено рекомендації на звільнення прокурорів Полтавської області ОСОБА_17 , та Чернігівської області ОСОБА_15 . Питання внесення рекомендації Радою прокурорів України щодо звільнення інших прокурорів за списком не розглядалось. Надання роз`яснень щодо дотримання порядку звільнення прокурорів із займаних посад чи вимог нормативно-правових актів не відноситься до компетенції Ради прокурорів. На засіданнях Ради прокурорів у період з 29.08.2019 по 06.03.2020 питання незаконного звільнення прокурорів з адміністративних посад не розглядались. Рада прокурорів не зверталась до Генерального прокурора із листами, повідомленнями чи клопотаннями стосовно випадків порушення вимог діючого законодавства під час звільнення прокурорів з адміністративних посад, у тому числі стосовно вище вказаних прокурорів областей. Звернення про незаконність звільнення із адміністративних посад від вище вказаних прокурорів областей до Ради прокурорів не надходили (а.с.76-77, том 1).

В матеріалах справи також наявний допит ОСОБА_1 , як потерпілого в рамках кримінального провадження №0000653 від 13.06.2020 року за ознаками кримінального провадження передбаченого ч. 1 ст. 365, КК України (а.с.107-113, том 1). З вказаного допиту судом підтверджено пояснення позивача щодо написання позивачем 06.09.2019 року на ім`я Генерального прокурора Рябошапкою Р.Г. заяви про звільнення із займаної посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури з 10.09.2019 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років під тиском та за відсутності власного внутрішнього волевиявлення.

Отже, позивач, не погодившись з наказом про звільнення його з адміністративної посади та зазначаючи про тиск на нього під час написання заяви про звільнення із займаної посади, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні гарантії права на працю та конституційні гарантії з цим правом пов`язані, викладені в національному законодавстві наступним чином.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 ч. 1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Зазначений конституційний припис закріплений у ст. 6 КАС України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом (ч. 3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру»).

За змістом ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України »Про запобігання корупції»; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Звільнення прокурора в разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням передбачено положеннями ст. 58 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

З аналізу положень Закону вбачається, що вказані норми ст. 51 та ст. 58 Закону України «Про прокуратуру» регламентують лише загальні умови звільнення прокурора з посади, зокрема, час, протягом якого прокурор має право подати заяву про звільнення, передбачає особу, якій прокурор подає вказану заяву. Проте, вказані норми не регулюють питання строку звільнення прокурора після подання заяви, термін, за який має бути подана заява. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 липня 2018 року справа №821/761/17.

Отже, з аналізу Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 ст. 38 КЗпП України).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.07.1992 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17.

Суд зауважує, що у заяві про звільнення позивач вказав підставою власне бажання у зв`язку із виходом на пенсію за вислугою років. Проте, як встановлено судом, позивач отримує пенсію за вислугою років призначену з 2006 року.

Водночас, позивач, перебуваючи з 2006 року на пенсії, при написанні заяви про звільнення за власним бажанням вказав причину саме вихід на пенсію, проте не зазначив поважної причини, яка перешкоджає йому виконувати покладені обов`язки на такій посаді. Впродовж 12 років перебування на пенсії та паралельно обіймаючи посаду позивач не мав будь-яких труднощів здійснення трудової діяльності з одночасним перебуванням на пенсії. Вказані обставини написання позивачем заяви на звільнення фактично є відображенням відсутності у заявника дійсного наміру звільнитися за власним бажанням з адміністративної посади.

Поряд з цим, суд також вважає за доцільне відмітити ту обставину, що зі змісту ст.38 Кодексу вбачається, що фактично за працівником закріплено право протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення відкликати дану заяву, а також залишитися на роботі і після спливу цього строку шляхом невчинення активних дій щодо вимагання розірвання трудового договору.

Суд вважає, що звільнення позивача у вказаний спосіб у день подання ним заяви про звільнення за відсутності будь-якого обґрунтування причин та необхідності такого звільнення до спливу 14-денного терміну призвело не лише до порушення права позивача на відкликання заяви про звільнення та продовження трудового договору, а й фактично позбавило останнього взагалі можливості скористатися таким правом.

Вказана заява не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується припинити (розірвати).

На переконання суду, приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням та не спростував твердження останнього про подання ним цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій ст. 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю, а тому, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора №129к від 06.09.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області та поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді прокурора Кіровоградської області - слід задовольнити.

Щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок 100).

Пунктом 3 ч.2 Порядку 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Виходячи з етимології поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Отже, розрахунок грошового забезпечення на час вимушеного прогулу судом здійснено наступним чином: позивач - ОСОБА_1 , звільнений з посади 06.09.2019 року. Останній день роботи є днем звільнення.

Період вимушеного прогулу складає 490 робочих днів, зокрема, у період з 06.09.2019 року (так, як наступним днем після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, є вихідний день, першим днем відліку є перший робочий день) по 25.08.2021 року (дата ухвалення судом рішення).

Два попередні місяці, що передують звільненню - липень-серпень 2019 року.

Кількість робочих днів - 44 (23 робочих днів в липнні+21 робочий день у серпні).

Грошове забезпечення: 43469,59 грн. (липень 2019 року) + 121195,68 грн. (серпень 2019 року) = 164665,27 грн. : 44 дні = 3742,39 грн/день х 490 день вимушеного прогулу = 1833772,32 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що середній заробіток за вимушений прогул становить 1833772,32 грн.

Суд зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - в межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати в межах стягнення за один місяць в розмірі 82332,64 грн - підлягає негайному виконанню.

В прохальній частині позову позивач зазначає про відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 25000,00 грн.

На доказ понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано:

- договір про надання правової допомоги від 12.05.2021 року №64, укладений між Адвокатським об`єднанням «Мітракс Юг» та ОСОБА_1 , за яким гонорар адвоката є фіксованим та складає 25000,00 грн;

- замовлення №1 на надання правової допомоги від 12.05.2021 року загальна вартість яких становить 25000,00 грн;

- розрахунок гонорару за надання правової допомоги від 12.05.2021 року;

- довіреність від 12.05.2021 року оформленою на уповноваження ОСОБА_1, Легенченко О.А., Гончарук І.В., Калюжного д.О., Селезньову І.Г., представляти інтереси ОСОБА_1;

- меморіальний ордер № @ 2PL310328 від 13.05.2021 року на суму 25000,00 грн.

Водночас суд враховує положення ч. 3 ст. 134 КАС України, згідно з яким для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У силу ч. 8 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач правом на подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі Est/West Alliance Limited проти України (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19).

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи конкретні обставини справи та зміст виконаних послуг, суд вважає за доцільне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст. 139 КАС України судові витрати позивача зі сплати судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Кіровоградської обласної прокуратури.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ), Кіровоградської обласної прокуратури (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Пермська, 4, ), за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про скасування наказу Генерального прокурора № 129к від 06.09.2019 року, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 129к від 06.09.2019 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кіровоградської області та органів прокуратури.

Поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді керівника Кіровоградської обласної прокуратури.

Стягнути з Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1833772,32 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора та Кіровоградської обласної прокуратури солідарно на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на правову допомогу, відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року № 68 у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 82332,64 грн.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано суддею 01.09.2021 року.

Суддя Л.М. Токмілова