Справа № 640/4972/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4972/20 Суддя першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бєлової Л.В., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехмонтаж Плюс» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Промтехмонтаж Плюс» (далі - Позивач, ТОВ «Промтехмонтаж Плюс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.12.2019 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи підтверджують реальність здійснення господарських операцій, доказів їх невідповідності вимогам чинного законодавства Відповідачем не надано та у ході перевірки не встановлено. Крім того, суд зауважив, що за умови відсутності вироку суду, який набрав законної сили, посилання ГУ ДПС у м. Києві на пояснення посадової особи ТОВ «Т-Облік» щодо непричетності до господарської діяльності вказаного підприємства не мають доказової сили з огляду на принцип персональної відповідальності платника податків.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, керівником ТОВ «Т-Облік» заперечується його участь у створенні та господарській діяльності вказаного підприємства, по-друге, контрагент Позивача не мав об`єктивної можливості виконати договірні зобов`язання з огляду на відсутність необхідних фахівців та дозволів.

Після усунення визначених в ухвалі від 19.05.2021 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, Апелянт безпідставно зазначає про відсутність у ТОВ «Т-Облік» дозволу на здійснення будівельних робіт, позаяк наявність такої ліцензії підтверджується відомостями, що розміщені на сайті Державної архітектурно-будівельної інспекції України, по-друге, ТОВ «Т-Облік» було залучено ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» з метою своєчасного виконання договірних зобов`язань перед ТОВ «Свиспан Лімітед», по-третє, пояснення, отримані у рамках кримінального провадження, не є джерелом доказів, а тому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податків, висновок ГУ ДПС у м. Києві про порушення ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» податкової дисципліни є безпідставним.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у листопаді 2019 року працівниками ГУ ДПС у м. Києві на підставі пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наказу від 14.11.2019 року №3230 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «Т-Облік» за лютий 2019 року показників декларації з податку на додану вартість.

У ході перевірки встановлено порушення Позивачем п. 44.1 ст. 44, п. п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 42 800,00 грн. за лютий 2019 року.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 28.11.2019 року №70/26-15-05-07-02-10/41515798 (т. 1 а.с. 36-44), висновки якого за наслідками розгляду заперечень ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» від 05.12.2019 року №62 (т. 1 а.с. 49-54) залишені без змін листом ГУ ДПС у м. Києві від 12.12.2019 року №63168/10/26-15-05-07-02-15 (т. 1 а.с. 55-57).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 17.12.2019 року прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 53 500,00 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 42 800,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 10 700,00 грн. (т. 1 а.с. 58-60). За наслідками адміністративного оскарження рішенням ДПС України від 19.02.2020 року №6257/6/99-00-08-05-01-06 (т. 1 а.с. 69-74) скаргу ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» від 24.12.2019 року №63 (т. 1 а.с. 61-68) залишено без задоволення.

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного індивідуального акту, суд першої інстанції встановив, що 04.02.2019 року між ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» та ТОВ «Т-Облік» укладено договір №04-02/19, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання виконати власними силами та засобами на підставі проектної документації ремонтні роботи в цеху ДСП-1, ДСП-2, ПТС на об`єкті: Рівненська область, м. Костопіль, вул. Степанська,9 (т. 1 а.с. 75-77).

На підтвердження реальності виконання сторонами вказаних договорів Позивачем було надано копії: акту приймання виконаних робіт №1 (т. 1 а.с. 78), виписку по рахунку товариства (т. 1 а.с. 82).

Також, на виконання умов договору ТОВ «Т-Облік» виписана та зареєстрована податкова накладна від 28.02.2019 року №10 (т. 1 а.с. 79-81).

Судом першої інстанції встановлено, що договір №04-02/19 від 04.02.2019 року з ТОВ «Т-Облік» було укладено ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» на реалізацію договору підряду №С17/329 від 09.11.2017 року з метою його своєчасного виконання (т. 1 а.с. 84-87).

Поряд з цим, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що за результатами проведеної перевірки Відповідачем встановлено, що Позивач мав господарські відносини із ТОВ «Т-Облік». Проте, на думку ревізорів, контрагент фактично займався документальним оформленням транзитних операцій з метою формування схемного кредиту на адресу контрагентів-покупців з метою ухилення останніх від оподаткування, оскільки громадянином ОСОБА_1 (директор та засновник ТОВ «Т-Облік») надано пояснення та свідчення, що останній відношення до ведення фінансово-господарської діяльності немає.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Промтехмонтаж Плюс» з ТОВ «Т-Облік» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента, що, на його переконання, свідчить про відсутність перешкод для формування даних податкового обліку за наслідками відносин з останнім, а саме по собі заперечення посадової особи ТОВ «Т-Облік» в участі у господарській діяльності цього підприємства за відсутності відповідного вироку суду про безтоварність договірних відносин не свідчить.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. При цьому суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що в акті перевірки будь-яких зауважень щодо змісту складених первинних документів та факту виконання робіт за договором 04.02.2019 року №04-02/19 контролюючим органом не висловлено, адже висновки ГУ ДПС у м. Києві ґрунтуються виключно на тому, що заперечення керівником ТОВ «Т-Облік» своєї причетності до господарської діяльності указаного товариства є самостійною та безумовною підставою для визнання фіктивними господарських операцій між контрагентами.

Разом з тим, твердження ГУ ДПС у м. Києві про те, що заперечення керівника ТОВ «Т-Облік» в участі у господарській діяльності вказаного товариства нівелюють будь-які правові наслідки складених первинних документів судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, ГУ ДПС у м. Києві надано не було. На підтвердження своєї позиції Відповідачем до матеріалів справи було надано копію пояснень ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 148-151), в яких зафіксовано заперечення останнього в участі у господарській діяльності ТОВ «Т-Облік». Разом з тим, будь-яких доказів щодо подальшої правової кваліфікації указаним поясненням у межах правового поля кримінального права Відповідачем не надано, а відтак указані пояснення, з урахуванням наявності у справі первинних документів, що свідчать про вчинення господарських операцій та зміну майнового стану платника податків, не можуть бути беззаперечним доказом нереальності господарських відносин ТОВ «Т-Облік» з ТОВ «Промтехмонтаж Плюс»

Надаючи оцінку посиланням Апелянта на відсутність у контрагента Позивача трудових та виробничих ресурсів, необхідних для здійснення задокументованих господарських операцій, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 року у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

З приводу твердження ГУ ДПС у м. Києві в апеляційній скарзі про відсутність у ТОВ «Т-Облік» дозвільних документів на виконання будівельних робіт з огляду на анулювання відповідної ліцензії судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як свідчать відомості додатку до відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ «Т-Облік» () отримало таку ліцензію 04.04.2018 року.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав визнання безтоварними господарських операцій Позивача із згаданим контрагентом, у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому, пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент виписування податкової накладної Позивачу ТОВ «Т-Облік» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операцій, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у Відповідача не було.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Бєлова

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано « 31» серпня 2021 року.