Справа № 380/9240/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9240/21 пров. № А/857/12204/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.,

Сеника Р.П.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду (суддя Лунь З.І.) про відмову у відкритті провадження, постановлену в м.Львові 10 червня 2021 року у справі №380/9240/21 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

08.06.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , просив: - визнати дії ФОП ОСОБА_2 по виконанню ним робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж, суміжної з моєю, ділянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 протиправними, а тим самим роботи неякісними; - зобов`язати ФОП ОСОБА_2 утриматися від передачі, особисто, цієї документації Державному Кадастровому реєстратору для присвоєння вказаній ділянці кадастрового номера, чи передавати її замовнику або іншій особі; - компенсувати позивачу моральну шкоду в розмірі п`ять тисяч гривень.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №380/9240/21.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя суду першої інстанції виходив з того, що загальними критеріями для того, щоб визначити за спірними правовідносинами адміністративну юрисдикцію, є суб`єктний склад сторін та предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин. Суддя суду першої інстанції вказав, що заявлені позивачем вимоги є похідними від приватноправових відносин при вирішенні судом питання щодо права власності на частки співвласників домоволодіння, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного судочинства. Суддя суду першої інстанції зазначив, що оскарження дій та робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж у спільному володінні безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо права власності з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора. З врахуванням висновків, вказаних у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, так як є цивільним (право користування (власності) земельної ділянки).

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року та направити справу на продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач при виконанні ним як сертифікованим інженером-землевпорядником робіт надавав адміністративні послуги, не дотримуючись положень законів, інших нормативно-правових актів, чим порушив права позивача. Скаржник вказує, що дії відповідача та позов відповідають абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України. Скаржник зазначає, що розгляд позовів з оскарження дій сертифікованих інженерів-землевпорядників необхідно проводити за правилами адміністративного судочинства.

В судовому засіданні скаржник апеляційну скаргу підтримав, відповідач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала судді суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи суддею суду першої інстанції встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 , яка замовила складання кадастрового плану, геодезичні роботи щодо якої проведені ФОП ОСОБА_2 .

Вважаючи, що виконуючи роботи ФОП ОСОБА_2 , як розробник технічної документації, не дотримався вимог законодавства України, що регулює земельні відносини, не врахував прав та інтересів ОСОБА_1 як користувача суміжної земельної ділянки, останній звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ознаками справи адміністративної юрисдикції є особливий суб`єктний склад публічно-правового спору, участь суб`єкта владних повноважень, суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно з частиною 1 статті 4 КАС України: публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства необхідно встановити, по- перше, чи є спір за своєю природою правовим, тобто чи звернення із позовом спрямоване на вирішення юридичного конфлікту між учасниками правовідносин, по-друге, чи має такий спір ознаки публічно-правового, тобто чи позовні вимоги ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. У протилежному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі.

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-IV розробниками документації із землеустрою є, зокрема, фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов`язані: а) дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також норм і правил при здійсненні землеустрою; б) інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою; в) виконувати всі умови договору; г) виконувати роботи із складання документації із землеустрою у строк, передбачений договором. Максимальний строк складання документації із землеустрою, крім документації із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, не повинен перевищувати шести місяців з моменту укладення договору; ґ) страхувати свою професійну відповідальність перед замовниками документації із землеустрою та третіми особами.

Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про землеустрій» професійною діяльністю у сфері землеустрою можуть займатися особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі знань землеустрою. Відповідальними особами за якість робіт із землеустрою можуть бути лише сертифіковані інженери-землевпорядники.

З врахуванням зазначених положень КАС України та Закону України «Про землеустрій», відповідач не є суб`єктом владних повноважень, оскільки не наділений владними управлінськими функціями.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 15 травня 2020 року (справа №540/2198/19) щодо правового статусу розробника документації із землеустрою.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що специфіку публічно-правового спору визначає не тільки його суб`єктний склад, а й підстави виникнення цього спору і тісно пов`язане з цим питання межі повноважень адміністративного суду. Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

В позовній заяві вказано, що земельна ділянка позивача, межує з ділянкою ОСОБА_3 по адресу АДРЕСА_1 . На сьогоднішній день ОСОБА_3 вже померла, а її ділянка залишилась не успадкована. 09.12.2020 позивач побачив, що проводяться геодезичні інструментальні роботи по замірах суміжної ділянки ОСОБА_3 в т.ч. і його межі. Вважає, що оскільки право власності на ділянку ОСОБА_3 виникло до 2004, то геодезичні роботи проводились згідно з часини 2 Розділу VII «Перехідні прикінцеві положення» ЗУ «Про Державний земельний кадастр» для розроблення технічної документації із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, що, відповідно до абз.3 частини 1 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також статей 107, 198 Земельного кодексу України, вимагало погодження меж зі складанням акту погодження меж, а в випадку відсутності його з сусідами згоди, вирішення земельного спору рішенням селищної ради відповідно до глави 25 Земельного кодексу України. Оскільки позивача як користувача суміжної земельної ділянки про здійснення робіт по землеустрою не було поінформовано, ніяких дій, передбачених законом не вчинено, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Отже, враховуючи, що відповідач здійснюючи роботи з розроблення технічної документації щодо земельної ділянки ОСОБА_3 , маючи статус фізичної особи підприємця, а не суб`єкта владних повноважень, як це визначено п.7 ч.1 ст.4 КАС України, діяв на виконання цивільно-правового, а не адміністративного договору, а тому спір в цій справі не є спором публічно-правовим в розумінні п.2 ч.1 ст.4 КАС України.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що судам у порядку цивільного процесу підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного права і пов`язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

Хоч позивач заявляє, що оскаржує дії відповідача як суб`єкта владних повноважень, однак відповідач суб`єктом владних повноважень не є, а провідним мотивом заявлених позовних вимог є бажання отримати результат, який у кінцевому підсумку має призвести до поновлення (дотримання третіми особами) права користування позивачем земельною ділянкою, яка межує з земельною ділянкою, щодо якої проведено відповідні землевпорядні роботи, тобто фактично у даних правовідносинах має місце спір щодо права користування земельною ділянкою.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та згідно пункту 24 цього рішення полягає у такому: «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Отже, беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин, суб`єктний склад таких, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спір у цій справі не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, а тому суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суддею суду першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали правильно застосовано норми процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі №380/9240/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 01.09.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України