Справа № 280/4550/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 280/4550/20

адміністративне провадження № К/9901/30337/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №280/4550/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа - Державна судова адміністрація України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа - Державна судова адміністрація України, у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення нарахування і виплати позивачу винагороди судді за квітень, травень, червень, липень та серпень 2020 року;

- зобов`язати донарахувати і виплатити належну позивачу суму винагороди судді за квітень 2020 року в розмірі: 10835,05 грн, за травень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за червень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за липень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за серпень 2020 року в розмірі: 25597,80 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року позов задоволено частково:

- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити належну ОСОБА_1 недоплачену суму винагороди судді за квітень 2020 року в розмірі: 10835,05 грн, за травень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за червень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за липень 2020 року в розмірі: 28442 грн, за серпень 2020 року в розмірі: 25597,80 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо зменшення нарахування і виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період квітень-серпень 2020 року та відмови нарахувати належну суму. В цій частині прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог:

- визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо зменшення нарахування і виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період квітень-серпень 2020 року.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області вдруге звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 12 серпня 2021 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №280/4550/20 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на:

- застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2019 року (справа №820/2462/17); від 25 липня 2019 року (справа №804/3790/17); від 23 грудня 2019 року (справа №814/1274/17) в частині застосування частини другої статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд», що полягає у застосуванні до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 , яке не підлягало застосуванню;

- застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 3 березня 2021 року (справа №340/1916/20), щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 23 Бюджетного Кодексу України;

- Третім апеляційним адміністративним судом порушено норми процесуального права, які полягали: у недотриманні вимог пункту 3 частини четвертої статті 246 КАС України щодо ненадання мотивованої оцінки доводам територіального управління з приводу виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог ОСОБА_1 під час розгляду адміністративної справи №280/4550/20, а також з приводу неправильного встановлення судом першої інстанції періоду, протягом якого здійснювалось обмеження максимального розміру суддівської винагороди позивача (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України);

- незастосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин положень, які підлягали застосуванню - статей 19, 152 Конституції України, неправильне тлумачення положень статті 130 Конституції України, незастосування статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» (в частині початку дії рішення Конституційного Суду України), статей 23, 51 Бюджетного кодексу України, статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає за потрібне вказати наступне.

Суд відхиляє доводи скаржника щодо наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки правовідносини у справах №820/2462/17, №804/3790/17, №814/1274/17, на які посилається скаржник, не є подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Також скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження є неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку Верховного Суду від 3 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

Проте, які саме норми права судами застосовано неправильно скаржник не вказав, обмежившись загальними посиланнями на норми чинного законодавства. Аргументи скарги зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судового рішення у розумінні частини четвертої статті 328 КАС України.

У випадку посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.

Отже, необхідно зазначити підставу, визначену частинами другою та третьою статті 353 КАС України, а також обґрунтувати наявність порушення процедури розгляду справи, передбаченої частиною другою статті 353 КАС України, та обґрунтувати наявність такої підстави.

Водночас, в порушення зазначених вимог, скаржником не обґрунтовано наявності підстав, визначених частиною другою статті 353 КАС України, для касаційного оскарження судових рішень.

Решта доводів касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині четвертій статті 328 КАС України.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року і постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №280/4550/20.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №280/4550/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа - Державна судова адміністрація України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду