Справа № 360/1065/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року справа №360/1065/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Блохіна А.А., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Меламеда Вадима Борисовича, як представника ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 360/1065/21 (головуючий І інстанції С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Меламед Вадим Борисович, як представника ОСОБА_1 , (далі - позивач) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (далі - відповідач, Управління), в якому просив:

- визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо не поновлення та не виплати пенсії ОСОБА_1 протиправною;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області від 13.01.2021 про відмову ОСОБА_1 у поновленні пенсії;

- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2001 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області кошти в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких ОСОБА_1 відмовлено у поновленні пенсії.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, не погодившись з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009. З метою реалізувати своє право на поновлення виплати пенсії, позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати йому пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованої печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Відповідач в своїх рішеннях, ігноруючи законодавчі норми, помилково або навмисно відмовив у поновленні пенсії позивачу. Апелянт зазначає, що спірним питанням є саме право позивача на поновлення виплати пенсії, а не призначення. Необхідність доведення належності до громадянства України вимогами законодавства у даному випадку не передбачено. Апелянт зазначає, що при зверненні було надано копії всіх необхідних документів, які завірені належним чином. Також, апелянт зазначив, що не зберігання або втрата пенсійної справи, відсутність зареєстрованого місця проживання позивача на території України, не є підставою для відмови в поновлення виплати належній позивачу пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

29.12.2020 (вхідний номер 3456/В-1200-20) на адресу головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області засобами поштового зв`язку надійшло звернення представника ОСОБА_2 від 24.12.2020 № 3288 щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про головні управління та підпункту 7 пункту 4 Положення про територіальні управління, згідно Постанови №9-1 було направлено разом з доданими до нього документами до УПФУ в Попаснянському районі Луганської області (вхідний номер 22/9 від 06.01.2021) для розгляду по суті та прийняття відповідного рішення. До листа згідно з переліченими в ньому ж додатками додано: звернення представника за дорученням Вадима Меламеда від 24.12.2020 №3288 щодо поновлення пенсії ОСОБА_1 ; оригінал картки платника податків ОСОБА_1 від 11.12.2020; оригінал засвідчення підпису №347/2020 від 28.07.2020; оригінал апостиль від 27.10.2020 №163184-10; оригінал довіреності від ОСОБА_1 від 28.07.2020; оригінал засвідчення підпису №348/2020 від 28.07.2020; оригінал апостиль від 27.10.2020 № 163184-11; оригінал заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 28.07.2020; оригінал заяви ОСОБА_1 про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсії від 28.07.2020; копія засвідчення перекладу №349/2020 від 28.07.2020; копія апостиль від 27.10.2020 № 163184-12; копія перекладу посвідчення особи; копія ізраїльського посвідчення особи; копія трудової книжки без номеру, дати заповнення 30.12.1957 (том 1 арк. спр. 24-59, том 2 арк. спр. 16-25).

УПФУ в Попаснянському районі розглянуло заяву ОСОБА_1 від 28.07.2020 про поновлення виплати пенсії, за результатами якої прийнято рішення від 13.01.2021 № 22/9/2-21 ( ОСОБА_1 ) про відмову у призначенні пенсії за віком (том 1 арк. спр. 155-159, том 2 арк. спр. 26-28).

Дослідженням змісту рішення від 13.01.2021 № 22/9/2-21 ( ОСОБА_1 ) встановлено, що УПФУ в Попаснянському районі прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії з таких підстав:

- згідно наданий копій документів ОСОБА_1 є громадянином держави Ізраїль і постійно там проживає;

- заявницею не надано документу, який посвідчує його особу на території України та підтверджує громадянство України (паспорту громадянина України);

- до управління не було надано оригіналів документів для огляду, засвідчення копій (паспорт, трудова книжка);

-заявниця звернулася через невідому особу до органу, що призначає пенсію, в якому ніколи не перебувала на обліку;

- в управлінні відсутня пенсійна справа заявниці та будь-які документи щодо призначення їй пенсії, оскільки пенсія їй в управлінні в взагалі органами Пенсійного фонду України ніколи не призначалась і виплата її органами Пенсійного фонду України, зокрема, управлінням не припинялась

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконані вимоги пункту 2.9 розділу II "Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший" Порядку № 22-1 та не надано документа, що засвідчує особу, яка звертається із заявою про призначення пенсії, оскільки паспорт для виїзду за кордон від 22.04.2000 № НОМЕР_1 був чинним до 22.04.2010, термін дії паспорту був продовжений до 22.04.2020.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтями 1, 3, 8 Конституції України людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права

Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм особа, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Таким чином, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Таким чином, позивач, як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Суд зазначає, що саме з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, а не як зазначає позивача з 01.01.2001.

Крім того, позивач просив поновити виплату пенсії з 01.01.2001 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", проте вказаний Закон набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Отже, поновлення пенсії слід здійснити з 07 жовтня 2009 року.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846) (далі - Порядок)

Пунктом 1.1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Отже, чинні норми законодавства містять положення, що дозволяють звернення пенсіонера з заявою про поновлення, перерахунок виплати пенсій не особисто, а через представника.

Суд зазначає, що під особистим зверненням пенсіонера, слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера до приймальні відповідача.

Доводи відповідача про те, що особисто підписана заява пенсіонера може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто, не просто звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника відповідно до Закону України "Про звернення громадян", а й взагалі унеможливлює право пенсіонера, який проживає за кордоном, на поновлення пенсії.

Також, суд зазначає, що у такому разі зазначені тлумачення норм права звужують право позивача на пенсію у порівнянні з нормами, викладеними у спеціальному Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що має вищу юридичну силу.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Згідно п. 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління пенсійного фонду України у районі, місті, а також у місті та районі, що призначає пенсію за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пунктів 1.6 та 1.7 Порядку звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-якій час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Пунктом 2.23 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій передбачено, що документи необхідні для призначення пенсії, можуть бути поданім як в оригіналах, та і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

За приписами пункту 4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Пунктом 4.2 Порядку встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.9 Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про місце проживання (реєстрації) особи; особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно пункту 2.22 Порядку, документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства надають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III), якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до статті 5 Закону № 2235-III, документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 р. документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року N 719-V затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення N 719-V).

Відповідно до п. 2 Положення N 719-V, паспорт - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно п. 3 Положення N 719-V, паспорт оформляється особам, що проживають за кордоном і в установленому законодавством порядку набули громадянства України, - дипломатичними представництвами чи консульськими установами України за кордоном.

Відповідно до п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001), паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

Підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову в поновленні пенсії позивачу є не подання відповідачу документу, що підтверджує належність позивача до громадянства України та зареєстроване місце проживання на території України.

Матеріали справи свідчать, що позивачем Пенсійному фонду України разом з іншими документами було надано завірену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон від 22.04.2000 № НОМЕР_1 який був чинним до 22.04.2010, термін дії паспорту був продовжений до 22.04.2020 (том 1 арк. спр. 37).

Згідно ст. 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, у тому числі, на принципі неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Відповідно до ст. 17 Закону № 2235-III, громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 18 Закону № 2235-III встановлено, що громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.

Підстави для втрати громадянства України визначені ст. 19 Закону № 2235-III, зокрема до них відносяться: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Цей перелік є вичерпним.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Указу президента України про припинення громадянства України позивача матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що закінчення терміну дії паспорту для виїзду за кордон не свідчить про припинення взаємних прав та обов`язків між позивачем та державою Україна, а тільки вказує на те, що цей документ не може бути використаний за призначенням, а саме посвідчувати особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Отже, вказаний документ, підтверджує громадянство України у розумінні Закону України «Про громадянство України» та Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу 1993 році була призначена пенсія, яка виплачувалась йому до виїзду за кордон, що не спростовувалось відповідачем.

Отже, спірним питанням в справі є не призначення пенсії, а поновлення її виплати, як громадянину України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що подання паспорту громадянина України є обов`язковою умовою для поновлення пенсії та оскільки позивачем не подано паспорт громадянина України, слід вважати, що ним не подано всіх необхідних документів для поновлення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Отже, зазначена норма регламентує перелік документів, що надаються особою, яка звертається за пенсією, а не підстави для припинення виплати раніше призначеної пенсії.

Також, позивач стверджує що у нього є дійсний документ - Посвідчення особи, котре містить інформацію про його особу, місце його проживання та вік, як того вимагає вищевказаний п.2.9 Порядку 22-1.

Саме на підставі цього документа була верифікована особа позивача ізраїльським нотаріусом в момент підписання Довіреності та Заяви про поновлення пенсії.

В момент підписання Довіреності позивач скористався своїм адміністративно-процесуальним правом доручити ведення справ проти відповідача представникові. Факт існування позивача в об`єктивній реальності та належності їй посвідчення особи підтверджено нотаріусом держави Ізраїль, що засвідчив факт того, що позивач, особа якої засвідчена посвідченням особи, предстала перед ним в його офісі і підписала зі своєї доброї волі, довіреність та заяву про призначення пенсії.

Слід підкреслити, що довіреність та заява завірені печаткою апостиль, що у відповідності до Гаазької конвенції є єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису особи, що підписала документ, законності, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений цей документ.

У відповідності до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, позивачем засвідчено документально свою особу, місце проживання (реєстрації) та вік).

Щодо посилання відповідача на те, що в управлінні відсутня електрона пенсійна справа заявниці та будь-які документи щодо призначення пенсії, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують вчинення ним дій для перевірки цих обставин, зокрема, наявності паперової пенсійної справи в територіальному управлінні пенсійного органу за місцем попереднього обліку (проживання) позивача. Також, зазначені обставини не є передбаченими законодавством підставами для відмови у поновленні виплати пенсії. Суд зазначає, що матеріали, містять всі необхідні документи для поновлення пенсії позивачу передбачених Порядком № 22-1, а тому посилання відповідача на відсутність пенсійної справи є незмістовними.

Щодо індексації пенсії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення пенсії позивачці з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивачка не позбавлена права звернутися за захистом своїх прав до суду. Отже, вимоги позивачки щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають (п.87).

Відтак, в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо компенсації.

Враховуючи неправомірність поведінки Відповідача у відповідності с ч. 2 ст. 46 Закону про пенсії, у відповідності з якими - «2. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.», пенсія Позивачки повинна бути виплачена «... з нарахуванням компенсації втрати частини доходів».

Саме так вирішила Велика Палата Верховного Суду України у постанові у справі №815/1226/18, коли зобов`язала Відповідача поновити та виплатити пенсію Позивачці з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Позивачем не надано суду будь-яких відомостей на підтвердження того, що відповідачем допущено нешанобливе ставлення або вчинено інші дії, які б завдали їй моральної шкоди.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду за те, що вимоги позивача фактично задоволені, частковість їх задоволення не впливає на сутність вирішення питання про розподіл судових витрат, тому витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2270 грн. підлягають стягненню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , як представника ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 360/1065/21 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 360/1065/21 - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 , як представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію, з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону № 1058-IV, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів наданих позивачем, з компенсацією втрати частини доходів.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 01 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

Г.М. Міронова