Справа № 803/2374/14
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 803/2374/14 пров. № А/857/12813/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

за участю представника позивача Овчарова А.В.,

представника відповідачів Вознюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Служби безпеки України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 803/2374/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Волинській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді (рішення суду першої інстанції ухвалене колегією суддів: головуючий суддя Костюкевич С.Ф., судді Валюх В.М., Ковальчук В.Д. в м. Луцьку Волинської області 27.05.2021 року, згідно з журналом судового засідання 10:23 год., повний текст судового рішення складено 07.06.2021), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач 1), Управління Служби безпеки України у Волинській області (далі - відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив скасувати наказ Служби безпеки України по особовому складу від 24 жовтня 2014 року № 10/13-ОС про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області, поновити полковника ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області та стягнути зі Служби безпеки України на його користь середньомісячне грошове забезпечення за період з 27.12.2014 року по 12.03.2021 року у розмірі 2988423,18 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Служби безпеки України від 24 жовтня 2014 року № 10/13-ОС «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржили позивач та відповідач 2.

ОСОБА_1 покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що спірний наказ Служби безпеки України по особовому складу від 24 жовтня 2014 року № 10/13-ОС про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області в частині звільнення позивача з посади не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, і, як наслідок, порушує закріплені Конституцією України права позивача та підлягає скасуванню, а тому для забезпечення ефективного захисту прав позивача вважає, що позивач підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області з 25.10.2014 року. Крім того, в частині задоволених вимог просить змінити рішення суду першої інстанції, зазначивши посаду, з якої звільнено позивача та його військове звання.

Відповідач 1 покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що позивача звільнено з посади внаслідок застосування до нього норм частини третьої ст. 1, частини першої ст. 3 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VII). На відміну від застосування заборони, передбаченої частиною четвертою статті 1 даного Закону, застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону, не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним у частинах першій, другій, четвертій, восьмій статті 3 Закону № 1682-VII.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача 1, в якій просив відмовити в її задоволенні.

Відповідачі надали письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача, в яких просять відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача 1.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, наполягав на задоволенні апеляційної скарги відповідача 1.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до довідки Управління Служби безпеки України у Волинській області від 09.12.2014 № 54/19/2867 полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим на посаді першого заступника начальника Головного управління з 11.06.2007 по 30.04.2010; в Управлінні СБ України у Волинській області на посаді першого заступника начальника Управління з 29.05.2010 по 23.10.2014.

У свою чергу, згідно витягу з наказу Служби безпеки України від 24.10.2014 № 10/13-ОС «По особовому складу», відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зараховано в розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 з 24.10.2014 по 24.01.2015 начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області полковника ОСОБА_1 по посаді першого заступника начальника управління (полковник) зі забережням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання, звільнивши його з посади першого заступника начальника управління (полковник).

Крім того, як вбачається з наказу Управління Служби безпеки України у Волинській області від 26.12.2014 № 334-ОС полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби наказом голови СБУ від 19.12.2014 №10/231-ос за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1 262/2007 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, виключений з 26.12.2014 зі списків особового складу Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Позивач, не погоджуючись із наказом про його звільнення з посади звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ СБУ від 24.10.2014 року № 10/13-ос в частині звільнення позивача з посади не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і, як наслідок, порушує закріплені Конституцією права позивача та підлягає скасуванню. Також зазначив, що позивач ОСОБА_1 факт звільнення з військової служби не заперечує, вказані вище накази за грудень 2014 року про звільнення з військової служби та про виключення зі списків особового складу, не оскаржив, а також не заявив вимог про поновлення на військовій службі. Отже, в такій ситуації у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо звільненням з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та/або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, відповідно частин 1 та 2 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007, визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби у воєнний час (далі також - Положення № 1262/2007).

Положення № 1262/2007 застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно з п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Закон № 1682-VII, який набрав чинності 16 жовтня 2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

У частині першій статті 1 Закону № 1682-VII визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Отже, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, та, відповідно, процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону можуть бути застосовані у відношенні до особи, яка відповідає наступним критеріям: обіймала посаду (посади), перелік яких наведено вище, у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року; сукупний строк обіймання такої посади складає не менше одного року.

Водночас, положеннями Закону № 1682-VII фактично установлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника СБУ на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Тобто, люстрація застосовується до осіб, які, перебували (перебувають) на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону № 1682-VII.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути встановлена в кожному конкретному випадку.

Аналіз норм міжнародного права та положень національного законодавства дають підстави для висновку про те, що приписами Закону № 1682-VII створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом № 1682-VII строку.

Заборона перебування на посадах, визначених в ч. 1 ст. 3 Закону № 1682-VII та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч. 2 ст. 1 Закону № 1682-VII), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ст. 61 Конституції України.

Положення п. 2 Прикінцевих та перехідних положень та ст. 3 Закону № 1682-VII мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями ст. 1 Закону № 1682-VII, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При застосуванні до особи положень Закону № 1682-VII мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Водночас, без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, Законом № 1682-VII запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону № 1682-VII, 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

На момент розгляду судом адміністративної справи, що розглядається, рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

Розглядаючи даний адміністративний спір, слід також зазначити, що у проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).

Також, Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, що була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 8, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання згідно з вимогами буде вважатись «необхідним у демократичному суспільстві» для законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», і, зокрема, якщо воно пропорційне законній меті, що переслідується.

Крім того, слід врахувати, що Європейський Суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» від 19 жовтня 2019 року щодо спірних правовідносин.

У даному рішенні Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів ОСОБА_2 , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Ключовим у позиції ЄСПЛ зазначено, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_2 . Отже, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і тому ЄСПЛ визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Отже, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону № 1682-VII до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_2 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із матеріалів розглядуваної адміністративної справи видно, що згідно витягу з наказу Служби безпеки України від 24.10.2014 № 10/13-ОС «По особовому складу», відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, зараховано в розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 з 24.10.2014 по 24.01.2015 начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області полковника ОСОБА_1 по посаді першого заступника начальника управління (полковник) зі забережням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання, звільнивши його з посади першого заступника начальника управління (полковник).

Відповідно до підпункту «б» пункту 48 Положення № 1262/2007 зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів) допускається у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів - до 3 місяців.

Підставою прийняття такого Наказу зазначено, що такий базується виключно на відомостях, наявних в матеріалах особової справи позивача, оскільки полковник ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим на посаді першого заступника начальника Головного управління з 11.06.2007 по 30.04.2010; в Управлінні СБ України у Волинській області на посаді першого заступника начальника Управління з 29.05.2010 по 23.10.2014.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що спірний наказ Служби безпеки України від 24 жовтня 2014 року № 10/13-ОС «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і, як наслідок, порушує закріплені Конституцією права позивача та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги відповідача 1 висновків суду в цій частині не спростовують.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області з 24 жовтня 2014 року, суд першої інстанції вірно врахував, що позивач відповідно до приписів Закону № 2232-XII та Положення № 1262/2007 проходив військову службу на вказаній вище посаді з присвоєним військовим званням полковника, тобто був військовослужбовцем Служби безпеки України.

Згідно наказу Управління Служби безпеки України у Волинській області від 26.12.2014 № 334-ОС полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби наказом голови СБУ від 19.12.2014 № 10/231-ос за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 Положення № 1262/2007 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас Служби безпеки України, виключений з 26.12.2014 зі списків особового складу Управління Служби безпеки України у Волинській області.

У позовних вимогах позивач просить лише скасувати наказ Служби безпеки України по особовому складу від № 10/13-ОС від 23.10.2014 року про звільнення полковника ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що позивач факт звільнення з військової служби не заперечує, вказані вище накази за грудень 2014 року про звільнення з військової служби та про виключення зі списків особового складу, не оскаржив, а також не заявив вимог про поновлення на військовій службі.

Отже, в такій ситуації у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що з врахуванням відсутності підстав для поновлення позивача на посаді, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення за період з 27.12.2014 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що спірний Наказ Служби безпеки України від 23.10.2014 № 10/13-ОС «По особовому складу» про звільнення позивача з посади заступника начальника Управління з 23 жовтня 2014 року передбачав збереження його попереднього грошового забезпечення на період перебування в розпорядженні начальника Управління.

Цей наказ Служби безпеки України від 23.10.2014 №10/13-ОС «По особовому складу» в частині зарахування позивача в розпорядження начальника Управління (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) з 23.10.2014 року, позивач не оскаржив, а суд першої інстанції рішенням від 27.05.2021 року визнав протиправним і скасував наказ від 23 жовтня 2014 року №10/13-ОС «По особовому складу» лише у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Служби безпеки України у Волинській області.

Судом також встановлено, що протягом періоду з 23.10.2014 року (момент звільнення з посади) по 26.12.2014 року (момент звільнення з військової служби) позивач отримував грошове забезпечення, і до суду не ставить вимог про стягнення за цей період середнього грошового забезпечення. Позовна вимога про стягнення з відповідача середньомісячного грошового забезпечення стосується періоду із 27.12.2014 року, тобто періоду після звільнення позивача з військової служби.

На час вирішення адміністративним судом цієї справи за позовом ОСОБА_1 є чинними і не оспореними вказані вище наказ СБУ від 19.12.2014 року № 10/231-ос про звільнення з військової служби та наказ УСБУ у Волинській області від 26.12.2014 року № 334-ос про виключення зі списків особового складу.

Таким чином, відсутні правові та фактичні підстави для стягнення в користь позивача середнього грошового забезпечення за період із 27.12.2014 року по час винесення судового рішення, з підстав незаконності звільнення його з посади згідно оскарженого наказу від 23.10.2014 № 10/12-ОС «По особовому складу».

Доводи позивача про необхідність зміни задоволених позовних вимог і зазначення у судовому рішенні військового звання та посади позивача також безпідставні, тому що оскаржуване рішення містить номер, дату та назву спірного наказу, прізвище, ім`я та по-батькові позивача, його суть.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм митного законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 803/2374/14 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку, крім випадків передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 30.08.2021