Справа № 640/17474/21
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року м. Київ № 640/17474/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить:

визнати протиправними дії та скасувати рішення відповідача № 77 від 27 жовтня 2020 року - час розрахунку 18-26 та № 77 від 27 жовтня 2020 року - час розрахунку 18-30, додані до листа від 18 грудня 2020 року № Ж-02/8-2600-20 за підписом заступника начальника ГУ ПФУ в м. Києві О. Бойко;

зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років позивачу в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження максимальним розміром, на підставі довідки Київської міської прокуратури від 08 жовтня 2020 року № 21/436 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) з урахуванням раніше проведених виплат, для подальшого її отримання, починаючи з 01 жовтня 2020 року, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю обмеження граничного розміру пенсії позивача, а також застосуванням в розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати, яка визначена у довідці Київської міської прокуратури від 08 жовтня 2020 року № 21/436, а не 90%, яка застосовувалась до перерахунку.

Представник відповідача подав до суду відзив (т. 1 а.с. 91-93), в якому зазначив про обчислення пенсії згідно з вимогами чинного законодавства та про правомірність застосування 60% від суми місячної заробітної плати з обмеженням пенсії максимальним розміром.

Таким чином, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відповіді на відзив (т. 1 а.с. 98-105) позивач фактично наводить ті самі аргументи і доводи, що і у позовній заяві.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та з 2002 року отримує пенсію за вислугою років, призначену на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Позивач звернулась до відповідача з заявою від 20 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 25-29) про перерахунок з 01 жовтня 2020 року раніше призначеної пенсії на підставі довідки Київської міської прокуратури від 08 жовтня 2020 року № 21/436 (т. 1 а.с. 23) у розмірі 90% без обмеження максимальним розміром.

За результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 27 жовтня 2020 року прийнято рішення № 77 (час розрахунку 18-26) (т. 1 а.с. 42), відповідно до якого здійснено перерахунок пенсії позивача з 01 жовтня 2020 року у розмірі 90% від 61 798, 00 грн., що складає 55 618,92 грн., проте з обмеженням максимальним розміром, а відтак пенсія становить 17 690, 00 грн.

Водночас, згідно з рішенням відповідача від 27 жовтня 2020 року № 77 (час розрахунку 18-30) (т. 1 а.с. 43), перерахунок пенсії позивача з 01 жовтня 2020 року здійснено вже у іншому розмірі - 60% від 61 798, 00 грн., що складає 37 079, 28 грн., але також з обмеженням максимальним розміром - 17 690, 00 грн.

В подальшому, листом від 18 грудня 2020 року № 28823-31177Ж-02/8-2600-20 (т. 1 а.с. 39-40) відповідачем повідомлено позивачу про проведення на підставі поданої нею довідки від 08 жовтня 2020 року № 21/436 перерахунку пенсії, яка, з урахуванням 60% від суми місячної заробітної плати та враховуючи обмеження максимальним розміром, з 01 жовтня 2020 року становить 17 120, 00 грн., а з 01 грудня 2020 року - 17 690, 00 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернулась до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Пенсійне забезпечення прокурорів і слідчих було визначено статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ), а наразі визначено статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Водночас, відповідач здійснив перерахунок раніше призначеної пенсії позивачу, тобто такі обставини у даній справі не є спірними, натомість позивач фактично оскаржує рішення відповідача в частині зменшення відсотку з 90% до 60% від суми місячної заробітної плати та обмеження пенсії максимальним розміром при здійсненні такого перерахунку, які і підлягають дослідженню в межах даної адміністративної справи.

Так, як на підставу правомірності застосування при перерахунку пенсії позивача 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, представник відповідача посилається на частину 2 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відповідно до якої пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Суд не може прийняти таке посилання до уваги, оскільки вказана норма стосується призначення, а не перерахунку пенсії, що за усталеною судовою практикою є зовсім різними механізмами, тобто, здійснюючи перерахунок пенсії, відповідач не наділений повноваженнями зменшувати відсоток від суми місячної (чинної) заробітної плати, встановлений при призначенні пенсії.

В свою чергу, за змістом частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (в редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII і Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Однак, згідно з пунктом 2 прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) встановлений цим Законом стосується саме працюючих пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії.

Відповідно до пунктів 1 та 2 прикінцевих положень Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» цей Закон набирає чинності з 1 січня 2016 року та дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

З огляду на ту обставину, що, як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, позивач є непрацюючим пенсіонером, і пенсія призначена їй до 01 січня 2016 року, то до розміру пенсії позивача не застосовуються обмеження максимального розміру пенсії, визначені частиною 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 589/3997/16-а (адміністративне провадження № К/9901/17290/18).

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом також враховується, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у справі № 761/35987/16-а (провадження № 2-а/761/80/2017) (т. 1 а.с. 52-61), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного судом від 27 вересня 2017 року (т. 1 а.с. 62-64), визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахунку позивачу пенсії з 01 січня місяця 2016 року та зобов`язано Центральне об`єднання Пенсійного фону України в м. Києві вчинити відповідні дії щодо перерахунку та виплату пенсії за вислугу років позивачу за період починаючи з 01 січня 2016 року, для подальшого її отримання, виходячи з розрахунку 90% від розміру заробітної плати, зазначеної в довідці від 04 жовтня 2016 року № 18/580, без обмеження її максимального розміру та виплати заборгованості, що виникла на день такого перерахунку з урахуванням раніше проведених виплат.

При цьому, у постанові встановлено, зокрема, що: «Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві підлягає задоволенню, враховуючи встановлені судом обставини стосовно підвищення на даний час розміру пенсії, який вона зазначала у судовому засіданні та надані документи із пенсійної справи, а саме у частині зобов`язання здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії без обмеження її максимального розміру та виплатити недоплачену різницю між фактично отриманою нею та перерахованою пенсією з 01.01.2016 року, на підставі довідки прокуратури м. Києва № 18/580 від 04.10.2016 р. про розмір фактичної заробітної плати відповідно до статті 51-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії) в розмірі 90 % від розміру місячної заробітної плати без обмежень граничного розміру пенсії.».

Частиною 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене у сукупності, а також приймаючи до уваги те, що позивач вважає оскаржувані рішення протиправними саме в частині зменшення відсоткового розміру з 90 до 60 та застосування обмеження пенсії максимальним розміром, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача в частині скасування рішень від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-26 та від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-30 в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром, а рішення від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-30 ще і в частині зменшення процентного розрахунку пенсії від заробітку з 90% до 60%.

Проте задоволенню не підлягає позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача, оскільки (1) позивачем не конкретизовано які саме дії він вважає протиправними, (2) позовна заява не містить будь-яких доводів та аргументів на обґрунтування такої вимоги.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція суду підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

В той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

За вказаних обставин та наведеного правового регулювання, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними та скасування рішень відповідача від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-26 в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром, від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-30 в частині зменшення процентного розрахунку пенсії від заробітку з 90% до 60% та в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром, зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років позивачу в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження максимальним розміром, на підставі довідки Київської міської прокуратури від 08 жовтня 2020 року № 21/436 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) з урахуванням раніше проведених виплат, для подальшого її отримання, починаючи з 01 жовтня 2020 року, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

Згідно з положеннями статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх рішень у повній мірі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається прийняття відповідачем рішень, які не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до частини 3 статті 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-26 в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27 жовтня 2020 року № 77 час розрахунку 18-30 в частині зменшення процентного розрахунку пенсії від заробітку з 90% до 60% та в частині застосування обмеження пенсії максимальним розміром.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження максимальним розміром, на підставі довідки Київської міської прокуратури від 08 жовтня 2020 року № 21/436 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) з урахуванням раніше проведених виплат, для подальшого її отримання, починаючи з 01 жовтня 2020 року, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк