Справа № 640/6616/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Київ № 640/6616/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТЕК АВТ." до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "СІНТЕК АВТ." (далі також - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м.Києві (далі також - відповідач, контролюючий орган), у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.12.2018 №, №2.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на протиправність та суперечливість обставинам справи висновків акту документальної планової виїзної перевірки податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи від 27.11.2018 року № 737/26-15-14-01-01/30216139 та, як наслідок, протиправність оскаржуваних рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2019 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач з позовом не погодився, надав відзив на позов, тотожний висновкам акту перевірки від 27.11.2018 року № 737/26-15-14-01-01/30216139.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що на підставі наказу начальника ГУ ДПС від 19.10.2018 №15735, відповідно до ст.20, 77, 82 ПК України фахівцями Головного управління ДПС м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "СІНТЕК АВТ." з питань дотримання вимог податкового законодавства з 01.01.2015 по 31.12.2017 по взаємовідносинах з ТОВ «Юджин».

За результатами перевірки складено акт від 27.11.2018 року № 737/26-15-14-01-01/30216139, згідно з висновком якого встановлено наступні порушення:

- п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.134.1.1. п.134.1 ст.134, п.п.139.2.1 п.139.2 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено суму податку на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 208 736,00 грн., в тому числі за 2015 рік - 67 083,00 грн., за 2016 рік - 6 868,00 грн., за 2017 рік - 134 786,00 грн.;

- п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на 747 501,00 грн., в тому числі за червень 2015 року на 492 150,00 грн., серпень на 119 538,00 грн., вересень на 59 928,00 грн., жовтень на 11 148,00 грн., за липень 2017 року на 56 971,00 грн., серпень на 3 029,00 грн., грудень на 4 740,00 грн.;

- п.201.1, п.201.10 ст.201 ПК України в результаті чого порушено граничні терміни реєстрації податкових накладних на загальну суму податку на додану вартість: до 15 к.дн. - 14 865,26 грн., від 15 до 30 к.дн. - 7 394.12;

- п.п.267.6.4, п.267.6 ст.267 ПК України - несвоєчасне подання податкової декларації транспортного податку за 2016 рік.

Не погодившись з висновками акту перевірки, позивачем подано заперечення. Листом ГУ ДФС від 22.12.2018 №129022/10/26-15-14-01-01 повідомило про залишення висновків акту перевірки без змін.

На підставі акту перевірки від 27.11.2018 року № 737/26-15-14-01-01/30216139, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.12.2019, які були оскаржені в адміністративному порядку, а саме:

1) податкове повідомлення-рішення 28.12.2019. №006821401, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 80 925,00 грн., за основним платежем 64 740,00 грн. та 16 185,00 грн. за штрафними фінансовими санкціями;

2) податкове повідомлення-рішення від 28.12.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток юридичних осіб на загальну суму 244 149,00 грн., в тому числі 208 736,00 грн. за основним платежем та на 35 413,00 грн. за штрафними фінансовими санкціями.

Позивач, не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, подав скаргу (вх.№2126 від 04.02.2018), яка за результатом розгляду залишена без задоволення, оскаржувані податкові повідомлення-рішення та висновки акту без змін (рішення ГУ ДФС від 21.03.2016 №13244/6/99-99-11-04-01-25).

Разом з тим, позивач, не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

За правилами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Таким чином фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.185.1. ст.185, п.187.1. ст.187, п. 188.1. ст.188 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до п. 201.1., 201.4., 201.6. ст.201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п. 201.1. ст. 201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 200.1. ст.200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Отже, аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вбачається зі змісту акта перевірки, між позивачем (Покупець) та ТОВ «Юджин» (Постачальник) було укладено договір поставки №171714 від 10.07.2017 на поставку паркоматів б/в у кількості 4 шт., вартістю 360 000,00 грн.

До перевірки не надано специфікації заводу виробника паркоматів та проїзні документи, що свідчать про самовивіз товару покупцем. Також встановлено за даними АІС «Податковий блок» ТОВ «Юджин» не здійснювало імпорт паркоматів, згідно аналізу даних ЄРПН доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати коштів. Також зазначено, що неможливо встановити походження товару «паркоматів», що були реалізовані ТОВ «Юджин» на адресу позивача у липні 2017 року, оскільки ТОВ «Юджин» не здійснювало самостійного імпорту паркоматів, а по ланцюгу постачання придбання зазначених товарів не встановлено.

Крім того, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.04.2018 по справі №201/3842/18 на протязі 2015-2017 років ТОВ «Амстор» мало взаємовідносини, в тому числі, із ТОВ «Юджин», що свідчить про неможливість вчинення господарських операцій з позивачем у перевіряємий період, навіть і при наявності опублікування позивачем в регістрах бухгалтерського обліку паркоматів у липні 2017 року, але без підтвердження факту отримання товару, що свідчить про їх наявність та безоплатне отримання від невстановленої особи.

Однак, суд зазначає, що поставка товару та реальність здійснення господарської операції між позивачем та ТОВ «Юджин» підтверджується наступними документами: договором поставки №171714 від 10.07.2017 (на поставку паркоматів у кількості 4 шт), додаток №1 до договору поставки від 10.07.2017 (специфікація), видаткові накладні від 14.07.2017 №№1, 2, 3, 4 на суму 90 000,00 грн. кожна, ТТН від 14.07.2017 №170714_1, рахунок-фактури від 10.07.2017 №№221, 222, 223, 224, платіжне доручення від 10.07.2017 №2245 на суму 180 000,00 грн., платіжне доручення від 11.07.2017 №2246 на суму 180 000.00 грн., банківські виписки 10.07.2017, 11.07.2017, податкові накладні від 10.07.2017 №17 та від 11.07.2017 №21.

На підтвердження права на формування податкового кредиту з ПДВ за вказаними господарськими операціями позивач отримав від ТОВ «Юджин» зареєстровані податкові накладні від 10.07.2017 №17 на 180 000,00 грн., у тому числі ПДВ 30 000,00 грн., від 11.07.2017 №21 на суму 180 000.00 грн. у тому числі ПДВ 30 000,00 грн. Зазначене також підтверджується витягом з ЄРПН від 02.04.2019 року №7596. Крім того, суму податку на додану вартість включено позивачем до податкового кредиту у липні 2017 року.

Вище зазначене підтверджує факт розрахунків позивача за поставлений товар контрагентом ТОВ «Юджин» та в подальшому було використано позивачем у своїй господарській діяльності, що підтверджується первинним документами діяльності останнього з контрагентами ТОВ «Новус Україна», ПІІ «Білла Україна».

Таким чином, проведені господарські операції мали реальну мету - отримання прибутку. Товари отримані від контрагента мали реальний характер та використані в межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях. А наведені вище первинні бухгалтерські документи, що містяться в матеріалах справи, підтверджують факт здійснення господарських операцій, зокрема придбання товару з подальшим його використанням у власній господарській діяльності.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ «Юджин» було зареєстровано як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини Позивача із зазначеним вище контрагентом, який на момент здійснення господарських операцій був належним чином зареєстрований як платник податку на додану вартість, оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними.

На думку суду, Позивач, не може нести відповідальність ні за несплату податків контрагентами, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за умови необізнаності щодо неї.

Крім того, суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх. Позивач не може нести відповідальність за виконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Суд відхиляє посилання Відповідача на наявність кримінального провадження відносно ТОВ «Юджин», оскільки вироку, який встановлю винність осіб у вчиненні кримінального правопорушення суду не надано.

Як зазначає Верховний Суд в постановах від 26.06.2018 у справі №808/2360/17 та від 05.06.2018 у справі №809/1139/17, посилання контролюючого органу на кримінальні провадження відкриті за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205-1 Кримінального кодексу України відносно контрагентів позивача обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки вказані не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Крім того, перевіркою встановлено заниження доходу позивача за рахунок безкоштовного отримання дизельного палива та бензину А-95, на загальну суму 218 620,00 грн., однак для забезпечення автомобілів паливом, позивач використовував корпоративні картки, що відображалося в обліку шляхом складення відповідних авансових звітів, шляхових листів, актів на списання (використання) товарно-матеріальних цінностей, що також підтверджується матеріалами справи та підтверджується факт використання позивачем придбаних паливно-мастильних матеріалів у власній господарській діяльності та віднесено до складу витрат витрати понесені на купівлю ПММ за рахунок корпоративних карток. Більш того, зазначене підтверджено контролюючим органом, що зазначено в акті перевірки.

Щодо порушення позивачем п.198.3, п.198.5 ст.198 ПК України, а саме: позивачем безпідставно не відкориговано суму ПДВ по кредиторській заборгованості, по якій минув строк позовної давності та яка була включена до доходу за підсумками 2017 року по наступним постачальникам:

- 7 900,00 грн. ТОВ «Нагель-фенстер» - замовлення 111 від 27.02.2014;

- 20 540,93 грн. ТОВ «Снок ЛТД» - коригування боргу за договором поставки від 30.12.2011 на 3 791,35 грн., замовлення №СН-004973 від 17.09.2014 на 13 498,44 грн. і №СН-0007122 від 12.12.2014 на 3251,14 грн.

В порушення вище зазначених норм позивачем занижено показники задекларовані у рядку 1 Декларацій «операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20%, крім імпорту товарів» на суму 4 740,00 грн., в тому числі за грудень 2017 року - 4 740,00 грн.

Однак, матеріали справи містять - додаткову угоду №1 від 27.03.2015 з ТОВ «Нагель-фенстер» до договору №111 від 27.02. за договором №2014, відповідно до умов якої сторони домовились продовжити термін позовної давності щодо заборгованості по оплаті за надані послуги в розмірі 7 900,00 грн., в тому числі ПДВ за договором №111 на три роки до 27.03.2018 включно.

ТОВ «Снок ЛТД» надіслано на адресу позивача лист від 11.08.2015 №1993 та не заперечує проти збільшення строку позовної давності по заборгованості за замовленнями: №СН-004973 від 17.09.2014 на 13 498,44 грн. і №СН-0007122 від 12.12.2014 на 3251,14 грн. на три роки до 21.07.2018 включно.

Зазначені договори контролюючі органи проігноровано.

Відповідно до п.п.198.5. ст.198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно п.189.1. ст.189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

З метою застосування вище зазначених норм податкові зобов`язання визначаються за товарами/послугами, необоротними активами: придбаними для використання в неоподатковуваних операціях на дату їх придбання та в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах та складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Вище зазначене спростовує висновок відповідача про необхідність коригування податкового кредиту при списанні безнадійної кредиторської заборгованості.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість своїх рішень з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами ч. ч. 2-4 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи убачається, що між АО «Захист24» та ТОВ «Сінтек АВТ.» укладено договір про надання правничої допомоги від 20.03.2019 № 20-03/ЮР, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №4334 від 21.10.2010, акт приймання-передавання послуг №1, платіжне доручення від 12.04.2019.

Жодного заперечення з приводу розподілу витрат на правничу допомогу, зокрема, її співмірності, відповідач не надав.

За висновком суду, згадані докази є достатніми, а витрати на правничу допомогу співмірні зі складністю справи та обсягом наданих (отриманих) послуг.

Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено повністю, керуючись ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 підлягають стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінтек АВТ.» за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС та суму сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТЕК АВТ." задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.12.2018 №, №2, прийняті Головним управління ДПС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТЕК АВТ." 5 583,24 грн. понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНТЕК АВТ." у розмірі 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Позивач: ТОВ "СІНТЕК АВТ." (03039, м. Київ, вул. Саперно-Слобідська, б. 25, ЭДРПОУ 30216139);

Відповідач: ГУ ДПС у м.Києві (04116, м.Київ, вул.Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій