Справа № 300/1811/20
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1811/20 пров. № А/857/11511/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.,

суддів Курильця А.Р., Пліша М.А.,

за участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року, прийняте суддею Біньковською Н.В. за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 300/1811/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 18032-13 від 25.05.2017, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №18032-13 від 25.05.2017.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що відповідачем, в порушення вимог Податкового кодексу України, протиправно прийнято податкове повідомлення-рішення № 18032-13 від 25.05.2017, яким визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 13381,76 грн. Зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.12.2011 позивачу належать виробничо-побутові приміщення та дільниця металовиробів (кузня), що знаходяться по АДРЕСА_1 . Зауважує, що є фізичною особою-підприємцем, яка займається виробництвом металевих виробів, а вказані приміщення використовуються позивачем для провадження господарської діяльності та у відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд відносяться до будівель підприємств машинобудування та металообробної промисловості, відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № 18032-13 від 25.05.2017.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП 43968084) на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Головне управління ДПС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що позивач не належить до кола осіб, на яких поширюються приписи підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки вказана норма може бути застосована лише до юридичних осіб.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, то вважає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволені позову відмовити повністю.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який просить залишити без змін рішення суду, представника податкового органу, який просить задоволити апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію № 077352 серія В03 (а.с.22).

Розпорядженням Тисменицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 06.05.2008 № 243 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом виробничо-побутових приміщень та дільниці металовиробів (кузні) в АДРЕСА_1 (а.с.13).

Позивач є власником виробничо-побутових приміщень та дільниці металовиробів (кузні) за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.12.2011 та технічним паспортом на виробничий будинок АДРЕСА_2 (а.с.14, зворот а.с.16).

На підставі вказаного свідоцтва, право власності ОСОБА_1 зареєстровано ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації", що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (зворот а.с.15).

Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 18032-13 від 25.05.2017, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 13381,76 грн. (а.с.31).

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправними, позивач звернувся з даним позовом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 18032-13 від 25.05.2017 щодо визначення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 13381,76 грн., є протиправним і підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки належні позивачу об`єкти нерухомості - виробничо-побутові приміщення та дільниця металовиробів (кузня) за адресою АДРЕСА_1 є будівлями промисловості, належать позивачу на праві власності, позивач використовував такі за функціональним призначенням, а саме для здійснення ним промислової діяльності (промисловості), (Код КВЕД 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у., та цей клас включає виробництво металевих виробів господарського та побутового призначення), відтак вони не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У даній справі спірним є питання можливості застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Пунктом 30.1 статті 30 Податкового кодексу України визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду у справі № 820/3556/17 (постанова від 17.02.2020), застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Зазначене також відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом у постановах від 25.02.2020 у справі № 0940/1708/18, від 21.10.2020 у справі № 806/2686/18, від 11.11.2020 у справі № 826/6647/17, від 18.02.2021 у справі № 812/1800/18, від 04.03.2021 у справі № 520/1778/19, від 13.08.2021 року у справі № 806/2465/17.

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивачу належать на праві приватної власності виробничо-побутові приміщення та дільниця металовиробів (кузня), а саме: виробничо-побутові приміщення, А, загальна площа 175,2 кв.м., навіс Б, загальна площа 87,7 кв.м., господарський блок В, загальна площа 15,4 кв.м., вбиральня, Г, загальна площа 2,0 кв.м., навіс Д, загальна площа 20,3 кв.м., навіс Е, загальна площа 23,1 кв.м., ворота 1, загальна площа, 14.7 кв.м., огорожа 2, загальна площа 46,7 кв.2, огорожа 3, загальна площа 516,1 кв.1, пожежне водоймище,4, загальна площа 124,9 кв.м. (а. с. 14-15), які згідно наданих позивачем пояснень використовуються ним для провадження господарської діяльності з виробництва металевих виробів.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не здобуто, а податковим органом не надано суду жодних доказів того, що належні позивачу об`єкти нерухомості, у спірний період використовувались ним не за функціональним призначенням чи в будь-яких інших цілях, крім вищезазначеної промислової діяльності.

Крім цього, як встановлено з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та свідоцтва платника єдиного податку до видів діяльності позивача згідно КВЕД відносились: 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у. (а.с. 23).

Враховуючи встановленні обставини справи колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про неправомірність покладення контролюючим органом на позивача обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а відтак спірне податкове повідомлення-рішення № 18032-13 від 25.05.2017 є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи ж апелянта про розповсюдження встановленої підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України податкової пільги виключно на промислові підприємства, які мають статус юридичної особи, є помилковими та спростовується вищезазначеними законодавчими нормами та численною судовою практикою касаційної інстанції щодо розгляду аналогічних спорів.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме меморіального ордеру №МВ 63581372 від 22.07.2020 (а. с. 1) за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Враховуючи повне задоволення позову та вимоги ст.139 КАС України, колегія суддів констатує про підставність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області судового збору в розмірі 840, 80 грн.

Відносно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу необхідно зазначити наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №955, видане Івано-Франківською ОКДКА 11.09.2012, договору про надання правової допомоги від 14.10.2019 № 20/10-2019, додаткової угоди №6 від 16.07.2020 та додаткової угоди № 7 від 12.10.2020 до договору про надання правової допомоги № 20/10-2019 від 14.10.2019, акту приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 16.12.2020 на суму вартості наданих послуг 6500,00 грн., дублікату квитанції № 0.0..1 від 16.12.2020 про сплату авансових коштів адвокату в сумі 2000,00 грн., квитанціями № 0.0..1 від 29.09.2020, № 0.0..1 від 30.10.2020, № 0.0..1 від 16.12.2020 про сплату коштів у сумі 4500,00 грн. (а.с.68-78).

Так, згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 16.12.2020 адвокатом надано ОСОБА_1 наступні послуги: консультація, вартість - 500,00 грн., вивчення проблеми, аналіз документів і законодавства, підготовка пропозицій щодо можливих перспектив вирішення спору. Затрачений час - 1 година, вартість - 700,00 грн., складання позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №18032-13 від 25.05.2017, вартість - 2500 грн., складання заяви (пояснення) з викладом обґрунтування строку звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №18032-13 від 25.05.2017, вартість - 800 грн., складання відповіді на відзиві, вартість - 2000,00 грн. Загальна вартість виконаних робіт (надання послуг) згідно цього акту становить 6500,00 грн (а.с.73).

Однак, судом першої інстанції із врахуванням всіх обставин справи визначено вірним розмір витрат на правову допомогу адвоката в сумі 5000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що витрати позивача на правову допомогу підлягають до часткового задоволення, а саме в сумі 5000,00 грн, оскільки такі є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім цього, колегією суддів враховується відсутність спростування відповідачем розміру заявлених витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року у справі № 300/1811/20, - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 30.08.21