Справа № 240/19721/20
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. Житомир справа № 240/19721/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, що полягає у невиплаті йому компенсації за невикористані дні основної відпустки за період з 2005 року по 2013 рік в кількості 191 доби;

- зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити йому суму компенсації за невикористані дні основної відпустки за період з 2005 року по 2013 рік в кількості 191 доби.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за період служби в Перевальській виправній колонії управління ДПтС України в Луганській області (№15) 2005 року по 2013 рік не використав 191 день чергової відпустки, а тому при звільненні зі служби має право на отримання грошової компенсації.

Однак, при зверненні до Департамента з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, з вимогою виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, за період з 2005 року по 2013 рік, йому було відмовлено, з підстав відсутності можливості здійснити перевірку достовірності даних викладених у довідці Перевальської виправної колонії управління ДПтС України в Луганській області (№15) від 01.12.2014 у зв`язку із тим, що така колонія розміщена в населеному пункті, який на даний час відноситься до тимчасово окупованої території.

Позивач вважає таку бездіяльність Департамента з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 прийнято до провадження позовну заяву та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

18.01.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Департамента з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України заперечує щодо задоволення позовних вимог. Вважає, що повний розрахунок з позивачем при звільненні, в тому числі за невикористані дні основної відпустки за період з 2005 по 2013 року здійснювався Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, тобто останнім місцем його служби, а тому Департамент неналежний відповідач у справі.

Разом з тим, зауважує, що грошовий атестат від 01.12.2014 та довідка про невикористані дні чергової відпустки від 01.12.2014 не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки вказані документи не відповідають вимогам Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, ствердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242 (чинної на час видання довідки) та Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів".

11.02.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача, в якому просить залучити Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, як співвідповідача у справі.

Відповідно до ухвали суду від 15.02.2021 подальший розгляд справи постановлено продовжувати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10 березня 2021 року о 10:00 із повідомленням учасників справи про його проведення у Житомирському окружному адміністративному суді за адресою: місто Житомир, вулиця Мала Бердичівська, 23, зал № 2.

Ухвалою суду, прийнятою без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 10.03.2021 задоволено клопотання представника позивача та залучено до розгляд у справи, як співвідповідача - Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України у зв`язку із чим підготовче засідання у справі відкладено на 06.04.2021.

У підготовче засідання призначене на 06.04.2021 не з`явилися представники відповідачів, що у свою чергу слугувало підставою для його відкладення на 28.04.2021.

Ухвалою суду від 28.04.2021 витребувано від Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України додаткові докази у справі, у зв`язку із чим підготовче засідання у справі відкладено на 27.05.2021.

27.05.2021 до суду надійшов відзив Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України в якому представник управління заперечує щодо задоволення позовних вимог. При цьому звертає увагу суду не те, що позивачем при переведені та при призначені на посаду начальника ДУ «Житомирська виправна колонія №4» був наданий грошовий атестат №23 від 03.04.2015, виписаний Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Луганській області, відповідно до якого здійснювалось нарахування грошового забезпечення. Однак у вказаному грошовому атестаті відсутня інформація щодо кількості не використаних діб щорічних відпусток. На думку відповідача, довідка про невикористані дні чергової відпустки від 01.12.2014 на яку безпосередньо посилається позивач складена у довільній формі, не містить реквізитів Перевальської виправної колонії ДПтС України в Луганській області та у такій відсутній відбиток печатки відповідної установи, а тому не може слугувати належним доказом у справі.

27.05.2021 у підготовче засідання не з`явилися позивач та його представник, у зв`язку із чим оголошено перерву до 10.06.2021.

Відповідно до ухвали суду від 10.06.2021 витребувано від Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та Державної установи "Житомирської виправної колонії (№4)" додаткові докази у справі, що слугувало підставою для відкладення розгляду справи на 06.07.2021.

Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати занесеної секретарем судового засіданні до протоколу судового засідання від 06.07.2021 закрите підготовче засіданні у справі та призначено справу до судового розгляду по суту у порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 11.12.2000 по 2014 рік проходив службу на керівних посадах виправних колоній, зокрема Перевальської виправної колонії управління ДПтС України в Луганській області (№15), Свердловської виправної колонії Упраління УДДУПВП у Луганській області (№38) та Червонопартизанської виправної колонії Упраління УДДУПВП у Луганській області (№68).

З 23.02.2015 по 22.05.2020 позивач перебував на посаді начальника ДУ «Житомирська виправна колонія (№ 4)» та звільнений відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції № 114/ос-20 від 21.05.2020 на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Розрахунок при звільненні здійснено з позивачем на підставі вказаного наказу.

Представник позивача, вважаючи, що ОСОБА_1 мав право при звільненні зі служби на отримання грошової компенсації за невикористані 191 день чергової відпустки звернулася до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України із відповідним адвокатським запитом, до якого додано ряд документів, зокрема: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію ордера на надання правової допомоги; копію наказу № 114/ОС-20 від 21 травня 2020 року; копію грошового атестату № 7 від 01 грудня 2014 року; копію довідки № 5/4/3-2814 від 04.09.2020; копію довідки від 01.12.2014 видану начальником ВРП Перевальської виправної колонії управління; копію службової карточки ОСОБА_1 .

За результатами опрацювання якого отримано відмову, викладену у листі №9/1-8795/40 від 19.09.2020. Підставами для відмови слугував факт відсутності можливості перевірити достовірність наданих представником позивача документів, оскільки м.Перевальськ, Луганської області відноситься до населеного пункту, який розташований на тимчасово окупованій території, а тому на такій території органи державної влади не здійснюють свої повноваження на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014.

Таку бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України позивач вважає протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне наголосити наступне.

Державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлюються Законом України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон № 504/96-ВР).

За змістом ч.1 ст. 4 Закону 504/96-ВР до щорічних відпусток установлюються: основна відпустка (стаття 6 цього Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону) та інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з ч.1 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано (ч.2 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.14 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (абз.2 ч.14 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ).

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз.3 ч.14 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року, з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28.03.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 377/31829 від 28 березня 2018 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, що додається (далі - Порядок № 925/5).

Розділом 22 вказаного Порядку передбачено, що днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби.

За невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

У разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину чергової відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримала особа рядового або начальницького складу за дні чергової відпустки.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що за невикористані дні відпусток особа при звільненні зі служби має право на отримання грошової компенсації.

У разі переведення по службі, пов`язаного iз переїздом до іншого населеного пункту, у тому числі у разі відбуття до навчальних закладів iз увільненням від посади, грошове забезпечення за попереднім місцем служби виплачується включно по дату звільнення з посади, що передує даті відбуття до нового місця служби, зазначену в наказі (п.15 Порядку).

Як свідчать матеріали справи позивач вважає, що з 2005 року по 2013 рік має право на компенсацію 191 дня невикористаної відпустки, зокрема за 2005 рік - 35 діб (із розрахунку 35 діб за рік); за 2006 рік - 16 діб (із розрахунку 35 діб за рік); за 2007 рік - 14 діб (із розрахунку 40 діб за рік); за 2008 рік - 14 діб (із розрахунку 40 діб за рік); за 2009 рік - 33 доби (із розрахунку 40 діб за рік); за 2011 рік - 22 доби (із розрахунку 45 діб за рік); за 2012 рік - 31 добу (із розрахунку 45 діб за рік) та за 2013 рік - 26 діб (із розрахунку 45 діб за рік). На підтвердження вказаного позивач додав до матеріалів справи довідку начальника ВРП Перевальської виправної колонії управління ДПтС України в Луганській області (№15) від 01.12.2014.

Крім того, на підтвердження права на отримання грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки позивач посилається на відомості викладені у грошовому атестаті №17 від 01.12.2014, виданого Перевальською виправною колонією управління ДПтС України в Луганській області (№15), в якому зазначено про невикористання за попередні роки позивачем 191 день основної відпустки.

Отже, підставою для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за 191 день невикористаної відпустки слугував факт відсутності можливості перевірити первинні документи складені Перевальською виправною колонією управління ДПтС України в Луганській області (№15).

Щодо належності вищевказаних доказів наданих позивачем суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Типова інструкція з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1242 від 30.11.2011 (далі - Інструкція №1242, чинна на момент складання).

Вказана Інструкція встановлює загальні положення щодо функціонування структурних підрозділів з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади (далі - установи), вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в установах незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

Відповідно до п.п. 9-11 розділу 2 Інструкції документування управлінської інформації полягає у створенні документів, в яких фіксується з дотриманням установлених правил інформація про управлінські дії. Право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства, положеннями (статутами) установ, положеннями про структурні підрозділи і посадовими інструкціями. В установах визначається сукупність документів, передбачених номенклатурою справ, необхідних і достатніх для документування інформації про їх діяльність.

Документ повинен відповідати положенням актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та спрямовуватись на виконання установою покладених на неї завдань і функцій. Документ повинен містити обов`язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування установи - автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис (п.15 Інструкції).

Під час підготовки організаційно-розпорядчих документів працівники установ оформляють їх з урахуванням вимог ДСТУ 4163-2003 (v0055609-03).

Пунктом 27 вказаної Інструкції передбачено, що зображення Державного Герба України розміщується на бланках документів відповідно до постанови Верховної Ради України №2137-XII від 19.02.1992 "Про Державний герб України", Герба Автономної Республіки Крим - відповідно до нормативно-правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Зображення Державного Герба України, Герба Автономної Республіки Крим розміщується на верхньому полі бланка з кутовим розташуванням реквізитів над серединою найменування установи, а на бланках із поздовжнім розташуванням реквізитів - у центрі верхнього поля. Розмір зображення: висота 17 міліметрів, ширина - 12 міліметрів.

Також код установи проставляється згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України (ЄДРПОУ).

Разом з тим, відповідно до п.30 Інструкції складені документи мають містити найменування установи - автора документа повинне відповідати найменуванню, зазначеному в положенні (статуті) про неї. Скорочене найменування установи вживається у разі, коли воно офіційно зафіксовано в зазначених документах. Скорочене найменування розміщується (у дужках або без них) нижче повного окремим рядком у центрі документа. Найменування установи вищого рівня зазначається у скороченому вигляді, а у разі відсутності офіційно визначеного скорочення - повністю. На бланках установи, яка має подвійне або потрійне підпорядкування, зазначаються найменування усіх установ вищого рівня.

Крім того, документи мають містити довідкові дані про установу, зокрема: поштову адресу, номери телефонів, телефаксів, телексів, рахунків у банку, адресу електронної пошти тощо. Довідкові дані розміщуються нижче найменування установи або структурного підрозділу. Реквізити поштової адреси зазначаються в такій послідовності - назва вулиці, номер будинку, назва населеного пункту, району, області, поштовий індекс.

Складені документи установами мають також містити назву та дату (п.32-33 Інструкції).

Датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або видання. Дата зазначається арабськими цифрами в один рядок у такій послідовності: число, місяць, рік.

Абз.2 п.73 Інструкції передбачено, що на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється гербовою печаткою установи. Відбиток печатки ставиться таким чином, щоб він охоплював останні кілька літер найменування посади особи, яка підписала документ, але не підпис посадової особи, або на окремо виділеному для цього місці з відміткою "МП".

Під час підготовки та оформлення документів можуть застосовуватись не тільки обов`язкові, а також інші реквізити, якщо це відповідає призначенню документа або способу його опрацювання.

Таким чином, офіційний документ складений будь-яким державним органом має містити ряд обов`язкових реквізитів.

Втім, довідка про невикористані дні основної відпустки складена в довільній формі, яка наявна в матеріалах справи не містить усіх необхідних (обов`язкових) реквізитів Перевальської виправної колонії ДПтС України в Луганській області (№ 15), зокрема містить неякісну печатку, з якої неможливо визначити державну установу, який така належить, також не містить найменування установи, код ЄДРПОУ, довідкових даних про установу, зокрема: поштову адресу, номери телефонів, телефаксів, телексів, рахунків у банку, адресу електронної пошти тощо, а тому така не може слугувати належним доказом у справі, а інформація в ній використана для нарахування грошової компенсації.

Крім того, за змістом, листа Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції №13.1-144/НС від 27.05.2021 при призначені на посаду начальника Державної установи «Житомирська виправна колонія №4» ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні управління наданий грошовий атестат №23 від 03.04.2015 виписаний Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Луганській області, в якому інформація щодо кількості не використаних діб щорічних відпусток відсутня, а підставою для виплати означеної грошової компенсації є інформація зазначена саме в грошовому атестаті.

Щодо грошового атестату Перевальської виправної колонії №15 від 01.12.2014 на який посилається позивач, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до п.4 розділу 4 Порядку, грошовий атестат заповнюється розбірливо, підписується керівником органу або установи (особою, ним уповноваженою), звідки звільняється (переводиться) особа рядового чи начальницького складу, керівником відповідного фінансового підрозділу та скріплюється печаткою.

Грошовий атестат без печатки, підписів керівника відповідного органу або установи, керівника фінансового підрозділу цього органу або установи, особи рядового чи начальницького складу та з виправленнями, некоректно заповнений або заповнений олівцем вважається недійсним і як підстава для зарахування на грошове забезпечення не приймається.

Так, підписантами зазначеного грошового атестата є керівник ОСОБА_1 , тобто сам позивач та головний бухгалтер ОСОБА_2 , однак підпис начальника відділу - заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення управління ДПтС України в Луганській області майора внутрішньої служби ОСОБА_3 у такому відсутній.

Крім того, в графі «З відомостями зазначеними в атестаті, згоден» підпис ОСОБА_1 відсутній.

Також, у грошовому атестаті № 7 від 01.12.2014 відсутній належної якості відбиток печатки державної установи, а тому вказаний атестат з огляду на відсутність усіх обов`язкових підписів та печатки є неналежним доказом у справі. Крім того, як вже зазначалося такий атестат не був наданий ОСОБА_1 при призначені на посаду начальника Державної установи «Житомирська виправна колонія №4».

Відповідно до глави 22 розділу II Порядку № 925/5, передбачено за невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачувати грошову компенсацію.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення. Підставою для видання такого наказу є, зокрема, інформація зазначена в грошовому атестаті, форма якого затверджена Порядком, у наказах по особовому складу щодо надання відпусток.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач відповідно до наказу Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції № 114/ос-20 від 21.05.2020 звільнений у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів. Розрахунок при звільненні здійснено з позивачем на підставі наказу Ліквідаційної комісії з ліквідації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.05.2021 №115/ОС-20.

За змістом листа Центрального міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №3.1-111/НС від 27.05.2021, який міститься в матеріалах справи позивачу нараховано компенсацію за 81 календарний день невикористаної щорічної відпустки в сумі 32845,50 грн та грошову допомогу при звільнені в сумі 176392,50 гривень.

У червні 2020 року проведено повний розрахунок із ОСОБА_1 , утримано військовий збір в сумі 3138,57 грн та виплачено 209238,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями як містяться в матеріалах справи.

При призначенні на посаду начальника державної установи «Житомирська виправна колонія №4» ОСОБА_1 надавався лише грошовий атестат від 03.04.2015 №23, виписаний Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Луганській області, в якому інформація щодо кількості не використаних діб щорічних відпусток відсутня, яка використана Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України при розрахунку з позивачем при звільненні.

Під час звільнення зі служби, особа має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної або додаткової відпуски, в даному випадку таку ОСОБА_1 отримав на підставі відомостей зазначений у його грошовому атестаті.

Таким чином, суд вважає, що на час прийняття наказу Ліквідаційної комісії з ліквідації Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.05.2021 №115/ОС-20 управлінням проведено з позивачем усіх необхідні розрахунки, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене та досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат, судом вирішуються відповідно до положення 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департамента з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (вул. Юрія Іллєнка, 81, м.Київ 50,04050. ), Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (вул.Воздвиженська, 2, м.Київ, 04071. ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 30.08.2021.