Справа № 120/10562/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

02 вересня 2021 р. Справа № 120/10562/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши матеріали позовної заяви за позовом Одеської обласної прокуратури до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною і скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

01.09.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви Одеської обласної прокуратури до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. від 16.08.2021 у виконавчому провадженні № 66147980, якою на Одеську обласну прокуратуру накладено штраф в розмірі 5100 грн. та зобов`язано вчинити дії.

Так, відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує зокрема, чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

З`ясовуючи відповідність позовної заяви вказаним вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця передбачено статтею 287 КАС України.

Відповідно до частини першої цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Звертаючись саме до Вінницького окружного адміністративного суду з даним позовом Одеська обласна прокуратура керувалася лише положеннями частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон N 1404-VIII), якою передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Однак, на думку суду, позивачем помилково визначено територіальну підсудність цієї адміністративної справи лише з огляду на факт видання Вінницьким окружним адміністративним судом виконавчого документа, який перебуває на виконанні у відповідача.

Суд звертає увагу, що положення частини 1 статті 74 Закону N 1404-VIII по своїй суті є нормами матеріального права, які дійсно гарантують право особи на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби при виконанні судового рішення, проте вони не встановлюють правил предметної та територіальної підсудності розгляду таких спорів судом, оскільки це питання врегульоване процесуальним законодавством, яким в даному випадку є Кодекс адміністративного судочинства України.

Так, стаття 74 Закону N 1404-VIII є загальною нормою по відношенню як до статті 287 КАС України так і статтей 20, 25-27 КАС України адже застосовується до більш широкого кола відносин, які виникають при оскарженні рішень/дій/бездіяльності щодо виконання будь-якого виконавчого документа, виданого судом будь-якої юрисдикції, а не тільки виконавчих документів, виданих адміністративним судом. Сама природа цієї норми спрямована на реалізацію механізму судового контролю за виконанням судових рішень, який, наприклад, в судах цивільної чи господарської юрисдикції здійснюється у формі подання скарги до суду, який видав відповідний виконавчий документ (Розділ VІІ ЦПК України, Розділ VІ ГПК України). Натомість, у адміністративному судочинстві оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця здійснюється в порядку ч. 1 ст. 287 КАС України шляхом подання позовної заяви за встановленими правилами підсудності без прив`язки до того суду, який видав виконавчий документ (за виключенням випадків, визначених в ч. 5 ст. 287 КАС України, які стосуються виконання рішень, ухвалених місцевими загальними судами, як адміністративними).

Таким чином системний аналіз положень частини 1 статті 74 Закону N 1404-VIII дає підстави суду зробити висновок про те, що вимоги цієї статті спрямовані на виокремлення критеріїв визначення юрисдикції судів щодо розгляду справ, пов`язаних із оскарженням рішень, дій чи бездіяльності виконавців. Тобто, під вжитим у цій нормі поняттям "суд, який видав виконавчий документ" необхідно розуміти суд відповідної юрисдикції який видав виконавчий документ (адміністративної, господарської, цивільної), а не конкретно визначений суд, який фізично оформив та видав такий документ.

Наведений висновок суду ґрунтується в тому числі і на тому, що за змістом частини 1 статті 373 КАС України виконавчий лист видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Тобто, право видати виконавчий лист у адміністративній справі належить не лише окружному адміністративному суду, а й апеляційному адміністративному суду та Верховному Суду у випадках розгляду ними справ як судом першої інстанції. В той же час такі суди не вправі розглядати саме як суди першої інстанції справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, позаяк розгляд таких спорів предметно їм не належить.

Вищевикладене вкотре вказує на те, що положеннями частини 1 статті 74 Закону N 1404-VIII не встановлюється інша предметна та територіальна підсудність розгляду адміністративних справ, а визначається лише юрисдикційна належність розгляду відповідної категорії спорів виходячи із того, судом якої юрисдикції був виданий виконавчий документ.

Такої ж думки дотримується і Верховний Суд у своїй ухвалі від 23 грудня 2020 року у справі № 640/6951/20, предметом розгляду якої було оскарження дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа, виданого Верховним Судом. Так, передаючи відповідну справу за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва, Верховний Суд наголосив на тому, що предметна та територіальна підсудність цього спору має визначатися виходячи з положень статтей 20, 25 КАС України, а не приписів частин 1, 2 статті 74 Закону N 1404-VIII, які спрямовані на визначення юрисдикції судів при розгляді справ, пов`язаних із оскарженням рішень, дій чи бездіяльності виконавців.

Отже, підсумовуючи наведене та беручи до уваги положення статті 20 КАС України, яка регламентує питання розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів, суд вважає, що дана справа предметно підсудна окружному адміністративному суду, проте розгляд та вирішення цього спору має здійснюватися виходячи із правил територіальної підсудності, встановлених статтями 25, 26 КАС України.

Так, відповідно до частини 1 статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, місцезнаходженням позивача Одеської обласної прокуратури є м. Одеса, вул. Пушкінська, 3. Місцезнаходженням відповідача Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є м. Київ, вул. Городецького 13.

Тобто, враховуючи що жодна зі сторін даного спору не знаходиться в межах території Вінницької області, на яку поширюється територіальна юрисдикція Вінницького окружного адміністративного суду, тому цей спір не підсудний Вінницькому окружному адміністративному суду.

Таким чином, з урахуванням вимог частини 1 статті 25 КАС України, дана справа підлягає розгляду окружним адміністративним судом за місцезнаходженням позивача, територіальна юрисдикція якого охоплює Одеську область. Таким судом згідно Указу Президента України від 16.11.2004 року N 1417/2004 є Одеський окружний адміністративний суд.

Пунктом 2 частини першої статті 29 КАС України передбачено, що суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до частини 5 статті 29 КАС України питання про передачу адміністративної справи, крім випадків, визначених пунктами 4-6 частини першої цієї статті, розглядається судом у порядку письмового провадження або, за ініціативою суду, в судовому засіданні.

З огляду на викладене та враховуючи те, що розгляд цієї адміністративної справи не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Вінницького окружного адміністративного суду, суд доходить висновку про наявність підстав для передачі справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Одеського окружного адміністративного суду.

Також судом встановлено, що разом із позовною заявою позивачем подано і заяву (клопотання) про забезпечення позову у спосіб зупинення виконання оскаржуваної постанови державного виконавця від 16.08.2021 ВП №66147980.

Із цього приводу суд звертає увагу на те, що згідно пункту 2 частини 1 статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Як передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держави учасниці гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, право на розгляд його справи (у тому числі заяв, клопотань у справах) судом "встановленим законом". Тобто фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Тому, враховуючи, що даний спір не відноситься до підсудності Вінницького окружного адміністративного суду, а отже й заява позивача про забезпечення позову також не може бути розглянута цим судом. В іншому випадку заява буде вважатися такою, що не розглянута судом "встановленим законом", як того вимагає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Принагідно суд додатково зазначає, що до заяви позивача про забезпечення позову не додано документ, що підтверджує оплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, що в будь-якому разі вказує на її невідповідність вимогам статті 152 КАС України.

Керуючись ст.ст. 20, 25, 29, 30, 171, 248, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративну справу № 120/10562/21-а за позовом Одеської обласної прокуратури до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови передати на розгляд за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

Передачу справи здійснити не пізніше наступного дня після закінчення строку на оскарження ухвали, а в разі подання апеляційної скарги - після залишення її без задоволення.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Ухвала суду складена та підписана судом 02.09.21.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович