Справа № 237/2364/21
Суддя: Кучко Я. Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер справи 237/2364/21
Номер провадження 2-а/237/37/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.21 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кучко Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Махно Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Курахове Мар`їнського району Донецької області справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до начальника групи ІПК ВІПС (тип А) впс "Мілове" ім. В.Банних Коломієць Владислава Вікторовича, Луганського прикордонного загону ім.Героя України полковника Євгенія Пікуса (в/ч 9938) Про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника групи ІПК ВІПС (тип А) впс "Мілове" ім. В.Банних Коломієць Владислава Вікторовича, Луганського прикордонного загону ім.Героя України полковника Євгенія Пікуса (в/ч 9938) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 09 червня 2021 року її постановою було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-2 КУпАП. В оскаржуваній постанові зазначено про порушення позивачем порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецкій і Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів із таких територій, затверджений Постановою КМУ від 17 липня 2019 року № 815. Позивач стверджує, що особа підлягає відповідальності за ч. 2 ст. 204-2 КУпАП виключно у разі переміщення саме через лінію розмежування поза визначеними контрольними пунтками в`їзду/виїзду, а незаконний перетин державного кордону України не охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-2 КУпАП, оскільки положення порядку № 815 забороняють в`їзд/виїзд поза визначеними контрольними пунктами саме через лінію розмежування, а не державного кордону.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та подав до суду відзив на позовну заяву у якому виклав свої мотиви незгоди з заявленими позовними вимогами які зводяться до наступного. Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815. 09 червня 2021 року відповідно за наявною інформацією в базі даних Державної прикордонної служби України було встановлено, що 21.02.2020 року позивач здійснив виїзд з контрольованої території України до ТОТ України через КПВВ Мар`їнка. 09 червня 2021 року під час перетину державного кордону України з території Російської Федерації в ППр «Мілове» позивач пояснив, що 09 червня 2021 року здійснив виїзд з тимчасово-окупованої території України до РФ через тимчасово непрацюючий пункт пропуску Маринівка-Куйбишево, чим порушив порядок № 815. Факт порушення порядку виїзду з ТОТ України та в`їзду до неї доведено витягом з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», який є в матеріалах справи.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205, 286 КАС України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Належна процедура виявлення адміністративного правопорушення та притягнення винної особи до адміністративної відповідальності передбачає встановлення уповноваженою на те посадовою особою фактичних обставин можливого вчиненого особою діяння, що повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Після цього уповноваженій на те посадовій особі необхідно співставити встановлені та підтверджені доказами фактичні обставини з наявним в КУпАП складами адміністративних правопорушень, тобто встановити чи утворює вчинене особою діяння нормативно визначений склад адміністративного правопорушення.

Вирішуючи питання щодо фактичного вчинення інкримінованих ОСОБА_1 дій суд зазначає наступне.

Як вбачається з копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії № 010885 начальником групи ІПК ВІПС (тип А) впс «Мілове» було встановлено, що 09.06.2021 о 23:50 в пункті пропуску «Мілове» під час здійснення прикордонного контролю виявлено гр. України ОСОБА_1 , яка відповідно до інформації, наявної в базі даних Державної прикордонної служби України (далі -БД), 21.02.2020 виїхала з контрольованої території України до тимчасово окуповано: території України (далі - ТОТ) через КПВВ «Мар`їнка», а 09.06.2021 о 23:50 в`їхала па територію України з РФ через пункт пропуску «Мілове». Особою надано письмові пояснення, в яких вона зазначила, що 09.06.2021 близько 12:00 здійснила виїзд з ТОТ до РФ на напрямку н. п. Маринівка (ТОЇ') н. п. Куйбишево (РФ) в районі н.п. Маринівка, Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 3 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2019 № 815. відповідно до якого в`їзд/виїзд осіб на ТОТ та з таких територій здійснюється виключно через визначені КПВВ, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 204- 2 КУпАП.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п.2 ч.1 ст. 5 КАС України).

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

На переконання суду в силу вимог ст. 251 КУпАП наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи повинні встановлюватись на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Тягар доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача в силу вимог ч. 2 ст. 78 КАС України.

Таким чином в межах адміністративного судочинства при розгляді справ про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, його дій чи бездіяльності законодавцем встановлено відмінний від усталеного порядок розподілу обов`язку щодо доведення фактичних обставин справи, що знаходить вираження в тому, що саме суб`єкт владних повноважень повинен довести перед судом належними та допустимими доказами наявність в діях позивача інкримінованого йому складу адміністративного правопорушення.

Всупереч зазначеній нормі КАС України відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підставі яких ним було встановлено вчинення інкримінованого ОСОБА_1 діяння.

Суд не приймає до уваги долучену відповідачем до матеріалів справи копію витягу з підсистеми "ГАРТ-1" оскільки відповідачем не було дотримано положень подання письмових доказів по справі, а саме долучена копія витягу з підсистеми "ГАРТ-1" належним чином не посвідчена, при цьому оригінал витягу в матеріалах справи відсутній.

Так, приписами ч. 2 ст. 94 КАС України висунуто вимоги до подання письмових доказів за яких письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Невиконання наведених вимог процесуального закону позбавляє суд можливості оцінити такий доказ на предмет їх належності та достовірності, та взагалі брати їх до уваги під час вирішення справи по суті.

Таким чином, саме по собі описання адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення належними та допустимими доказами.

Аналогічні правові позиції висловлені в Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17, від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17.

З огляду на викладене, суд, приходить до висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих у розумінні статті 70 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивача щодо відсутності в його діях складу правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Стосовно питання щодо відповідності описаних у протоколі про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи інкримінованому ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 204-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.

Отже, вказана норма є бланкетною та відсилає до відповідного нормативного акту, зокрема, наЗакон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до частин 1 та 3статті 12 цього Закону, в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

28.11.2019р. набрав чинності Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019р. № 815 (далі Порядок № 815).

Відповідно до п. 1 Порядку № 815, він визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.

Дія цього Порядку № 815 поширюється на всіх фізичних та юридичних осіб, які здійснюють такий в`їзд/виїзд і переміщення товарів через контрольні пункти в`їзду-виїзду, контрольні пункти в`їзду-виїзду на залізниці.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 815 (в редакції, чинній на час вчинення адміністративного правопорушення), в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду переміщення через лінію розмежування осіб, транспортних засобів та товарів заборонено.

З визначення термінів, викладених в пункті 2 Порядку № 815 вбачається, що контрольний пункт в`їзду/виїзду - це комплекс будівель, спеціальних, інженерних споруд і технічних засобів, розташованих на спеціально визначеній земельній ділянці, де здійснюються заходи контролю в`їзду-виїзду осіб, транспортних засобів та товарів, які переміщуються на тимчасово окуповані території та з таких територій.

Лінія розмежування - умовна лінія на місцевості між тимчасово окупованими територіями та контрольованими територіями, яка проходить по передньому краю передових позицій об`єднаних сил;

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що положення Порядку № 815 визначають правила в`їзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та виїзду з них виключно через контрольні пункти, які розташовані на спеціально визначеній земельній ділянці в межах лінії розмежування, при цьому такі контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Таким чином, особа підлягає відповідальності за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП виключно у разі переміщення саме через лінію розмежування поза визначеними контрольними пунктами в`їзду/виїзду.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, на позивача накладено стягнення за ч. 1 ст. 204-2 КУпАП за перетинання державного кордону через непрацюючий пункт пропуску Маринівка до РФ.

Відповідно достатті 1 Закону України «Про державний кордон України», державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Згідно з частинами 1 та 3статті 9 цього Закону, перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Стаття 35 Закону України «Про державний кордон України» передбачає, що особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.

Таким чином, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини справи про перетин державного кордону не утворюють собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, оскільки об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає в недотриманні правил в`їзду/виїзду поза визначеними контрольними пунктами саме через лінію розмежування, а не державного кордону

На підставі вищевикладеного, враховуючи що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дійсності викладених в постанові про адміністративне правопорушення фактичних обставин справи, приймаючи до уваги той факт, що інкриміноване відповідачу діяння не охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, а розгляд справи було здійснено з порушенням закріпленого ст. 59 Конституції України та ст. 268 КУпАП права на отримання правової допомоги суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У зв`язку з викладеним, з врахуванням правової позиції викладенї в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року по справі 742/2298/17, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подані позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 243-246, 250, 251, 286 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до начальника групи ІПК ВІПС (тип А) впс "Мілове" ім. В.Банних Коломієць Владислава Вікторовича, Луганського прикордонного загону ім.Героя України полковника Євгенія Пікуса (в/ч 9938) Про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,- задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № 010885 від 09 червня 2021 року, винесену начальником ІПК ВІПС (тип А) ВПС «Мілове» капітаном лейтенантом Коломієць Владиславом Вікторовичем.

Провадження у справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 204-2 КУпАП - закрити.

Стягнути з Луганського прикордонного загону ім.Героя України полковника Євгенія Пікуса (в/ч 9938) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 454 гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області.

Суддя Я.Ю.Кучко