Справа № 600/1996/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1996/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 в день остаточного звільнення, 31 жовтня 2020 року грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане під час проходження військової служби речове майно по день остаточного звільнення, 31 жовтня 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, яка передбачена частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 26 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року, враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 січня 2008 року та за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року, із урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 березня 2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26 грудня 2016 року по 30 вересня 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення із ОСОБА_1 в день звільнення 31 жовтня 2020 року своєчасного остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби;

- стягнути із військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок (невиплата компенсації за речове майно, невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні, невиплата індексації грошового забезпечення) при звільненні із військової служби за період із 31 жовтня 2020 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній адміністративній справі.

У поданих до суду заявах по суті справи позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на протиправне непроведення з ним остаточного розрахунку під час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 по день звернення до суду з цим позовом. Так, позивач вказав, що йому не нараховано і не виплачено грошової компенсації за неотримане речове майно, хоча така передбачена положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року, Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017 року за №797/30665, а також наказом військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279. При цьому, позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу виплати йому такої компенсації, однак така досі йому не виплачена.

Крім цього, позивачу не виплачена у повній мірі одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби. Так, на думку позивача, при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, крім календарної, має враховуватись пільгова вислуга років, оскільки законодавством, зокрема, частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено обчислення вислуги років лише календарними роками служби, а тому включає різні періоди, в тому числі і пільгову вислугу років.

Поряд з цим, позивачу всупереч Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення, при цьому відповідач обмежився лише нарахуванням і виплатою індексації грошового забезпечення за останній місяць служби.

Також позивач вважає, що у зв`язку з невиплатою йому грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме за період з 31 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи; клопотання позивача про витребування доказів задоволено; витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію про: нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період його служби з 23 листопада 2017 року по 22 листопада 2020 року у зв`язку зі зростанням споживчих цін; розмір виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні позивача у розмірі 50%; врахування для розрахунку пільгових років служби ОСОБА_1 ; суми грошового забезпечення ОСОБА_1 за весь період проходження ним військової служби та розрахунковий лист.

Відповідач у наданих суду заявах по суті справи заперечував проти позову. Звертав увагу на те, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому не було видано довідки про вартість речового майна, і в подальшому в наказі командира військової частини про звільнення позивача з військової служби не було визначено розмір грошової компенсації. Крім цього, відповідач вважає, що позивач не набув права на виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення. Стосовно вимог позивача про нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби відповідач зазначив, що джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України. При цьому, Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалась. В подальшому індексація позивачу нараховувалась та виплачувалась відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством. Стосовно вимог позивача про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із військової служби відповідач вважає, що така є передчасною і може бути пред`явлена лише після проведення з позивачем фактичного розрахунку за рішенням суду, яке набрало законної сили. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без руху в даній справі відмовлено.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 : належним чином засвідчену копію рапорту ОСОБА_1 від 29 жовтня 2020 року про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно на ім`я командира частини з резолюцією і відміткою про реєстрацію; належним чином засвідчену копію Журналу реєстрації вхідної кореспонденції стройової частини військової частини НОМЕР_1 за 29 та 30 жовтня 2021 року із записом про реєстрацію рапорту ОСОБА_1 від 29 жовтня 2020 року про нарахування та виплату грошового компенсації за неотримане речове майно; помісячну довідку про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26 грудня 2016 року по 30 жовтня 2020 року із зазначенням базового місяця нарахування.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира 10 Окремої гірсько-штурмової бригади (по особовому складу) від 30 жовтня 2020 року №228-РС позивача звільнено з військової служби відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за підпунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279 прапорщик ОСОБА_1 , звільнений з військової служби у запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 30 жовтня 2020 року №228-РС за підпунктом «й» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», вважається таким, що 31 жовтня 2020 року справи та посаду здав, з 31 жовтня 2020 року виключений зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, і направлений для зарахування на військовий облік до Вижницького районного військового комісаріату Чернівецької області.

Зазначеним вище наказом зобов`язано провести з позивачем наступні виплати: надбавку за особливості проходження військової служби згідно Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби; грошову компенсацію за невикористані 12 (дванадцять) календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік; грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил як учаснику бойових дій; матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260.

Крім цього, цим же наказом зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, передбачену пунктом 4 Порядку (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178), на підставі довідки-розрахунку №1 від 01 лютого 2020 року, а також одноразову грошову допомогу по звільненню виплатити в розмірі 50% за кожен повний прослужений рік за період з 26 грудня 2016 року по 31 жовтня 2020 року.

29 жовтня 2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно 2016 року. Вказаний рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 від 29 жовтня 2020 року за вх.№5905, що підтверджується відбитком реєстраційного штампу на рапорті та записом у журналі обліку реєстрації рапортів особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також направлено до виконання, що вбачається з наявної на рапорті резолюції.

Відповідно до грошового атестату від 09 листопада 2020 року №81/1527, виданого військовою частиною НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 , останньому виплачено такі одноразові види грошового забезпечення: грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279); матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2020 рік (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279); грошову допомогу в разі звільнення з військової служби в сумі 24390,86 грн; індексацію грошового забезпечення до 31 жовтня 2020 року включно в сумі 216,51 грн. Крім цього, позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил як учасник бойових дій за період з 03 квітня 2018 року по 30 жовтня 2020 року за 42 дні в сумі 24764,80 грн.

Дослідженням розрахунку вислуги років ОСОБА_1 судом установлено, що календарна вислуга років позивача склала 25 років 10 місяців 13 днів, пільгова вислуга років (один місяць за три місяці) сягає 03 роки 08 місяців 18 днів, загальна вислуга років позивача склала 29 років 07 місяців 01 день.

З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2021 року адвокат Стадник І.П., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом з проханням надати: довідку про вартість неотриманого речового майна ОСОБА_1 під час його проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 26 грудня 2016 року по 31 жовтня 2020 року; довідку про періоди проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , довідку про суми грошового забезпечення ОСОБА_1 за весь період проходження ним військової служби та розрахунковий лист; інформацію, чи проводилося нарахування та виплата індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період його служби з 26 грудня 2016 року по 31 жовтня 2020 року у зв`язку із зростанням споживчих цін; інформацію, чи була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 50%, якщо так, то за скільки років служби була виплачена допомога.

Разом з цим, станом на день винесення рішення суду у даній справі відомості щодо наявності відповіді на вказаний адвокатський запит у матеріалах справи відсутні.

Як вбачається зі змісту розрахунку, наданого відповідачем на виконання вимог пункту 7 ухвали суду від 30 квітня 2021 року, позивачу виплачено: компенсацію за невикористану відпустку відповідно до наказу №279 від 30 жовтня 2020 року (за 12 днів невикористаної щорічної основної відпустки) у сумі 6504,23 грн; вихідну допомогу при звільненні за 3 роки безперервної служби відповідно до наказу №279 від 30 жовтня 2020 року у сумі 24390,86 грн; грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік відповідно до наказу №279 від 30 жовтня 2020 року у сумі 16260,57 грн; компенсацію за невикористану відпустку УБД (42 дні) відповідно до наказу №279 від 30 жовтня 2020 року у сумі 22764,80 грн; матеріальну допомогу відповідно до наказу №279 від 30 жовтня 2020 року у сумі 950,00 грн.

Факт виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50% у сумі 24390,86 грн також підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2021 року №5/792.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2021 року №5/791 ОСОБА_1 за період з 23 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, з 01 листопада 2018 року по 22 листопада 2020 року індексація виплачувалась у розмірі 4156,64 грн.

Дослідженням змісту наданої відповідачем довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26 грудня 2016 року по 30 жовтня 2020 року судом встановлено, що позивачу за період з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась. Починаючи з березня 2018 року по жовтень 2020 року включно сума нарахованої та виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення (із застосуванням базового місяця березень 2018 року) склала 4156,54 грн.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року (за період з 26 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року) та березень 2018 року (за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року), у зв`язку з чим, на думку позивача, він має право на виплату середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із військової служби, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби встановлено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно за статтею 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1-2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац 1 пункту 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Пункт 2 цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 4 пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 травня 2016 року за №768/28898 (далі - Інструкція №232 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили) в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Відповідно до пункту 3 Інструкції №232 речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил включає:

1) забезпечення:

обмундируванням, взуттям, натільною і теплою білизною, теплими і постільними речами, спорядженням, спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту (окуляри-маска захисні балістичні, окуляри захисні балістичні, шоломи бойові балістичні та бронежилети модульні), спеціальним одягом та спорядженням для виконання спеціальних завдань, нагрудними знаками, знаками розрізнення і фурнітурою, ідентифікаційними жетонами, санітарно-господарським, спортивним та гірським спортивним майном, наметами, брезентами, м`якими контейнерами, декоративними тканинами і килимовими виробами;

матеріалами для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна (крім розчинників). Забезпечення розчинниками для хімічного чищення речового майна здійснюється за окремими нормами Центральним управлінням забезпечення пально-мастильними матеріалами Збройних Сил України Тилу Збройних Сил України (далі - ЦУЗПММ);

папером, друкарськими машинками, бланками та книгами обліку і звітності по речовій службі, а також іншими бланками та книгами;

духовими та ударними музичними інструментами для штатних військових оркестрів;

бойовими прапорами;

технічними засобами речової служби, а також обладнанням, інструментом, запасними частинами та інвентарним майном для речових ремонтних майстерень і лазне-пральних підприємств;

2) створення та утримання запасів речового майна;

3) лазне-пральне обслуговування військовослужбовців військових частин і забезпечення мийними засобами;

4) організацію та проведення ремонту речового майна, технічних засобів речової служби, хімічного чищення обмундирування та спеціального одягу;

5) фінансове планування та фінансування, складання та подання встановленої звітності за статтями кошторису (кодами економічної класифікації) Міністерства оборони України (далі - Міністерство оборони) на речове забезпечення;

6) організацію та ведення обліку і звітності з речової служби;

7) організацію контролю за витратами матеріальних засобів і бюджетних асигнувань, передбачених на речове забезпечення.

Абзацом 1 пункту 4 Інструкції №232 передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.

Відповідно до пункту 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017 року за № 797/30665 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пунктом 3 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно з пунктом 5 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Водночас умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 27 січня 2021 року у справі №340/680/20 та від 29 липня 2021 року у справі №807/761/15, яку суд враховує при вирішенні спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №803/756/17, згідно з якою у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Як свідчать встановлені в даній справі обставини, позивач 29 жовтня 2020 року (перед звільненням з військової служби та виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ), звертався до відповідача з рапортом про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно 2016 року. Тобто, позивачем дотримано визначену пунктом 4 Порядку №178 вимогу щодо подання відповідного рапорту для виплати йому військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Наведене свідчить про безпідставність доводів відповідача про неподання позивачем заяви про нарахування і виплату йому в день звільнення грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Таким чином, у зв`язку із звільненням позивача з військової служби та поданням ним рапорту про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби, суд приходить до висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу під час звільнення його з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Приходячи до такого висновку, суд виходить також з того, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279, яким позивача виключено зі списків особового складу військової частини, зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, передбачену пунктом 4 Порядку №178 на підставі довідки-розрахунку №1 від 01 лютого 2020 року. У зв`язку з цим суд також критично оцінює наданий відповідачем рапорт начальника речової служби військової частини НОМЕР_1 про те, що позивач не набув права на компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку з тим, що на момент звільнення у запас 30 жовтня 2020 року не має календарної вислуги більше ніж 5 років.

Водночас суд відхиляє доводи відповідача щодо не складання речовою службою військової частини НОМЕР_1 довідки про вартість речового майна у зв`язку з неподанням позивачем рапорту про виплату йому грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, оскільки, як вбачається зі змісту наказу від 30 жовтня 2020 року №279, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно підлягала виплаті позивачу на підставі довідки-розрахунку №1 від 01 лютого 2020 року.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, з метою належного захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку грошову допомогу, то такі задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Як встановлено судом, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2020 року №279 зобов`язано, серед іншого, виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню в розмірі 50% за кожен повний прослужений рік за період з 26 грудня 2016 року по 31 жовтня 2020 року.

На виконання вимог наказу від 30 жовтня 2020 року №279 в указаній вище частині відповідач виплатив позивачу при звільненні його з військової служби одноразову грошову допомогу у розмірі 50% в сумі 24390,86 грн за 3 роки безперервної служби, що підтверджується грошовим атестатом від 09 листопада 2020 року №81/1527 та довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2021 року №5/792 та розрахунком.

Вказана обставина не заперечується і самим позивачем.

Разом з цим, позивач вважає, що відповідачем при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний прослужений рік протиправно не зараховано пільгову вислугу років, яка станом на 31 жовтня 2020 року (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) становила 03 роки 08 місяців 18 днів.

Однак наведене, на переконання суду, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на законі та зумовлено неправильним застосуванням позивачем у даних правовідносинах положень пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ.

Так, абзацом 1 пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

З аналізу наведеної норми вбачається, що одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення підлягає нарахуванню та виплаті виходячи лише з повних календарних років служби військовослужбовця. Натомість указаною нормою не передбачено обов`язку установи, в якій військовослужбовець проходив військову службу, враховувати і його пільгову вислугу років при вирішенні питання про нарахування і виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку грошову допомогу, а тому такі задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів відповідача у відзиві про безпідставність нарахування та виплати позивачу зазначеної вище грошової допомоги, то такі не підлягають оцінці судом, оскільки вказане не є предметом даного позову. Тобто, не є спірним у цій справі питання щодо наявності у позивача права на одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ.

Відносно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період із 26 грудня 2016 року по 01 березня 2018 року, враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 січня 2008 року та за період із 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року, із урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 березня 2018 року, та зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 26 грудня 2020 року по 30 вересня 2020 року суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом другим пункту 3 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ передбачено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Законом, що визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, є Закон України Про індексацію грошових доходів населення від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1282-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Беручи до уваги наведені норми суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Поряд з цим, вказаними нормативно-правовими актами виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Отже, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.

Як вбачається з довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26 грудня 2016 року по 30 жовтня 2020 року від 06 серпня 2021 року №5/1264, індексація грошового забезпечення позивачу протягом періоду з грудня 2016 року по лютий 2018 року включно не нараховувалась і не виплачувалась.

Згідно з матеріалами справи єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стало те, що Законами України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та «Про Державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалась, а джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України.

Однак указане, на переконання суду, не може бути підставою для непроведення індексації грошового забезпечення. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що до бюджету відповідного рівня, з якого він фінансується, не надходили кошти на індексацію грошового забезпечення.

Зазначене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах Кечко проти України, Ромашов проти України, Шевченко проти України.

Положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Пунктом 23 рішення у вказаній справі Європейського суду з прав людини вказано, що Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п. 74) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Водночас твердження відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у індексації, доки відповідні положення є чинними.

Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, доводи відповідача, якими він обґрунтовує свої доводи щодо правомірності не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату, що фактично є предметом спору у даній справі.

З огляду на викладене, бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період, є протиправною. Таким чином, оскільки право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з грудня 2016 року по лютий 2018 року є порушеним, то таке має бути відновленим.

Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, що висловлена у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, яку суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Положеннями Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Тобто, мова йде про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Крім цього суд звертає увагу на постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17 та від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19 в яких зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в порушення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено правомірності своєї бездіяльності щодо не нарахування і невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Отже, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Стосовно визначення базового місяця при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року, про що просить у цьому позові позивач, суд звертає увагу на те, що питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.

Як встановлено судом, індексація грошового забезпечення за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, а тому питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації за вказаний період, наразі є передчасним.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19.

Аналогічної позиції також дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 01 квітня 2021 року у справі №600/1716/20-а та від 22 червня 2021 року у справі №600/325/21-а.

З урахуванням наведеного суд вважає передчасними вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період із 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року, враховуючи базовий місяць зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців січень 2008 року, а тому такі задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року із урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців 01 березня 2018 року суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 5 Порядку №1078, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року (до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Тобто, відповідно до пункту 5 Порядку №1078 (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року, до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення був, в тому числі, місяць зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів (далі - Постанова №1013) були внесені значні зміни у Порядок №1078, у зв`язку з чим з 01 грудня 2015 року вступили в дію нові правила індексації заробітної плати.

Так, згідно з пунктом 5 Порядку №1078 (в редакції Постанови №1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Тобто, у зв`язку з прийняттям Постанови №1013 змінилась процедура визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.

Таким місяцем (базовим) є той, в якому відбулось підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу збільшено грошове забезпечення військовослужбовців.

Зазначена постанова набрала чинності з дня втрати чинності указів Президента України, що визначають умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу державних органів, але не раніше ніж 01 січня 2008 року.

01 березня 2018 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова №704), якою було затверджено нові схеми тарифних розрядів військовослужбовців.

Пунктом 2 цього Постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Тобто, після прийняття Постанови №704 базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.

Отже, у зв`язку з набранням чинності Постановою №704, якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу, 01 березня 2018 року відбулась зміна тарифних ставок (окладів) військовослужбовців.

Аналогічного висновку притримується, зокрема, і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що вбачається з постанов від 27 квітня 2021 року у справі №120/4971/20-а та від 25 травня 2021 року №600/1482/20-а з подібних правовідносин.

Таким чином, після 01 березня 2018 року базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року. Вказане не заперечується учасниками справи.

Пунктом 5 Порядку №1078 встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Отже, з урахуванням зазначеної норми Порядку №1078 та у зв`язку з набранням чинності Постановою №704 індекс споживчих цін за березень 2018 року приймається за 1 або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця.

У березні 2018 року індекс споживчих цін рівний 1, а тому індексація грошового забезпечення не нараховується.

Крім цього, згідно офіційних даних, розміщених на сайті Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у квітні 2018 року становив 100,8%, у травні 2018 року 100,0%, у червні 2018 року 100,0%, у липні 2018 року 99,3%, у серпні 2018 року 100,0%, у вересні 2018 року 101,9%, у жовтні 2018 року 101,7%.

Таким чином, лише у жовтні 2018 року відбулося досягнення порогового значення інфляції в розмірі 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100).

При цьому, індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, а тому право на проведення індексації грошових доходів у військовослужбовців з урахуванням базового місяця березень 2018 року виникло лише в грудні 2018 року.

На підставі наведеного суд вважає, що відповідач не мав передбачених Законом №1282-XII підстав для проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з березня 2018 року по листопад 2018 року включно.

Як вбачається зі змісту довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2021 року №5/1264 індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 , позивачу здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по жовтень 2020 року із застосуванням базового місяця березень 2018 року та виплачено за вказаний період індексацію в сумі 4156,54 грн.

При цьому, за період з березня 2018 року по листопад 2018 року включно сума нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення становила 0,00 грн.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача про ненарахування та невиплату відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року (день звільнення з військової служби), оскільки матеріалами справи підтверджується факт нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по жовтень 2020 року включно, а тому суд вважає безпідставними позовні вимоги в указаній вище частині та відмовляє у їх задоволенні.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з позивачем в день звільнення 31 жовтня 2020 року своєчасного остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби та стягнення на його користь середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок (невиплата компенсації за речове майно, невиплата одноразової грошової допомоги при звільненні, невиплата індексації грошового забезпечення) при звільненні із військової служби за період із 31 жовтня 2020 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній адміністративній справі, то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Питання відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні його з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, зокрема, статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України як такими, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, від 24 червня 2021 року у справі №480/2577/20.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіх суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Варто зазначити, що суд, вирішуючи спір, дійшов до висновку про зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та індексацію грошового забезпечення за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року, тобто спір щодо прав на отримання зазначених вище видів грошового забезпечення вирішено на користь позивача, а тому у відповідача після набрання рішенням законної сили та проведення відповідних розрахунків з позивачем виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У випадку невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Рішення про стягнення певної суми суд може ухвалити лише у випадку нарахованої (визначеної) суми та за встановленим фактом не виплати суб`єктом владних повноважень нарахованої суми.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що за змістом Рішення Конституційного Суду України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, а також постанов Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17 та від 23 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.003695 для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні можуть бути заявлені лише за відсутності спору про суму заборгованості з невиплачених сум, належних позивачу при звільненні, а тому оскільки наразі, на думку позивача, існує заборгованість з виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації грошового забезпечення, то такі наразі є передчасними і, відповідно, задоволенню не підлягають.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1, 8, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 26 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 31 серпня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк