Справа № 240/18938/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2021-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/18938/20

Головуючий у 1-й інстанції:Шимонович Р. М.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

01 вересня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

До Житомирського окружного адміністративного суду в жовтня 2020 року звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, - відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зокрема, про повернення позовної заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Враховуючи вимоги цієї статті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цю справу слід розглядати без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що предметом спору є правомірність дій відповідача під час виконання рішення суду. При цьому, вказані дії, як встановлено з матеріалів позову, стосуються невиконання саме управлінням Пенсійного фонду України в Овруцькому районі (правонаступником чого є Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області) постанови Овруцького районного суду від 14.11.2014 року по справі № 286/6836/14-а.

Отже, спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням постанови Овруцького районного суду від 14.11.2014 року по справі №286/6836/14-а, що набрало законної сили.

У подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою про порядок виплати коштів у зв`язку з тим, що вона не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Листом від 05.12.2019 року № Н-5114 відповідач повідомив, що Овруцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області постанову Овруцького районного суду від 14.11.2014 року виконано у повному обсязі.

Після отримання листа у грудні 2019 року від Головного управління ПФУ у Житомирській області позивач звернулася із позовом до Овруцького районного суду Житомирської області. Проте, ухвалою суду від 13.01.2020 року було відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що даний спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства, а не цивільного.

У подальшому, позивач звернулася із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду, проте, суд ухвалою від 29.04.2020 року відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки обраний позивачем у цій справі спосіб захисту визнання протиправними дій відповідача під час виконання рішень судів по суті є способом виконання постанови Овруцького районного суду від 14.11.2014 року по справі № 286/6836/14-а, передбачений статтею 383 КАС України.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася у грудні 2019 з відповіді відповідача від 05.12.2019 року № Н-5114, але з позовом звернулася лише у жовтні 2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року визнано неповажними підстави викладені в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Запропоновано подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши інші підстави для поновлення строку. Продовжено строк залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 , встановлений ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року.

На виконання вимог ухвали суду від 11.12.2020 року, позивач надіслала до суду заяву про поновлення строку.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, - відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення своїх прав позивач дізнався у грудні 2019, отримавши вказану відповідь. При цьому, до суду з даним позовом звернувся лише у жовтні 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого КАС України. Доводи позивача з приводу того, що порушення її права відбулось з 22.07.2020 року суд вважає безпідставними, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів вказує, що суд першої інстанції помилково пов`язав початок відліку строку звернення до суду з наданим відповідачем листом від 05.12.2019 року № Н-5114. Вказаний лист не є предметом оскарження у справі, що розглядається, оскільки у позовній заяві позивач просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області доплат ЧАЕС у сумі 25064 грн.17 коп., встановлених ст.ст.39, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за постановою Овруцького районного суду від 14.11.2014 року по справі № 286/6836/14-а . Окрім цього, у листі від 05.12.2019 року № Н-5114 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надало роз`яснення щодо порядку виконання рішення, але не відмовило у виплаті вказаних доплат.

Звернення позивача із позовом у жовтні 2020 року про стягнення коштів зумовлене тим, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі №640/5248/19 визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України № 649 від 22 серпня 2018 року «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, які передбачали черговість виконання рішень суду щодо перерахунку та виплати пенсій в залежності від дати надходження таких судових рішень до органів пенсійного фонду та наявних бюджетних призначень виділених на вказані цілі, а тому єдиним способом захисту своїх прав на даний час є звернення до суду з позовом про стягнення коштів.

Також слід зазначити, що процесуальний закон у частині визначення строків звернення до суду не містить особливостей стосовно спорів у сфері соціального захисту, зокрема, тих, що стосуються регулярних (щомісячних тощо) виплат, які держава в особі її уповноважених суб`єктів владних повноважень з власної вини протягом тривалого часу не виплачувала такій фізичній особі пенсію або виплачувала у неповному розмірі.

Водночас право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Протиправна невиплата пенсії або протиправне не відновлення виплати пенсії, яке сталося з вини держави в особі її компетентних органів (зокрема, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України) може бути віднесене до триваючих правопорушень, оскільки суб`єкт владних повноважень - відповідний орган Пенсійного фонду України - протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно пенсіонера, чим порушує його/її право на соціальних захист - пенсійне забезпечення.

Європейський Суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Таким чином, норми статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку виплатою недоплаченої суми пенсії. Зважаючи на те, що не проведення виплати належної суми пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, виплати недоплаченої суми пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок щодо статей 122 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №815/1226/18) у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі №815/460/18.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив передбачений законом строк для звернення за судовим захистом свого порушеного права.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 28.04.2021 року прийнята з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а отже підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення коштів скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.