Справа № 620/4880/21
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2021 року Чернігів Справа № 620/4880/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Бородулі В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Авраменка Г.М.,

представника відповідача Валентович Я.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області, в якому просить:

- стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь позивача суму інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади за період з 29.10.2014 по 07.05.2020 у розмірі 438 386,35 грн;

- стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області суму втрати заробітної плати разом з сумами інфляції у зв`язку з втратою заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021 у розмірі 286 264,17 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що в рішенні у справі «Полях та інші проти України ЄСПЛ безапеляційно вказав на те, що заявники мають законні сподівання отримати не тільки відшкодування втраченої заробітної плати, а й будь-яких інших пов`язаних з цим сум, передбачених національним законодавством. ЄСПЛ констатував, що у нього немає жодних причин сумніватися, що після ухвалення рішення Суду національні суди зможуть поновити розгляд цих справ і присудити відповідне відшкодування втраченої заробітної плати. Водночас Суд наголосив, що якщо обґрунтовані та розумні вимоги заявників щодо відшкодування втраченої заробітної плати будуть залишені без задоволення на національному рівні без належного обґрунтування або їх розгляд буде настільки затягнуто, що подальше провадження стане безрезультатним, заявники за необхідності зможуть подати нові заяви стосовно цього.

На основі зазначеного, позивач вважає, що оскільки питання про відшкодування сум, пов`язаних з втраченою заробітною платою, а саме сум індексації заробітної плати у зв`язку з інфляцією, у справі №825/3682/14 не було розглянуте, воно має бути розглянуто у даній справі. Також зазначає, що за повідомленням Офісу великих платників податків ДФС України та повідомленням Держстату від 30.09.2020 відшкодування середньої зарплати за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду є заробітною платою. Положення п.3 Порядку №1078 визначають, що до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, і поширюються тільки на виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать. В той же час, усі виплати, які належать до структури заробітної плати, у тому числі виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають індексації як такі, які відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», не мають разового характеру.

Таким чином, на думку позивача, крім втраченої заробітної плати (грошового забезпечення) має бути відшкодована згідно висновкам ЄСПЛ та нормам національного законодавства сума індексації втраченої заробітної плати.

Щодо відшкодування заробітної плати (грошового забезпечення) після ухвалення рішення судом з 07.05.2020 по день поновлення на роботі 25.02.2021, позивач зазначає, що період з 08.05.2020 по 24.02.2021 є також часом вимушеного прогулу.

Суд ухвалою від 17.05.2021 відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Користуючись своїми процесуальними правами та не погоджуючись з доводами, які викладені в позові, Головне управління ДФС у Чернігівській області надало відзив на позов, в якому виклало свої заперечення проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необгрунтованими.

Зокрема, відповідач вказав, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. У такому випадку грошове забезпечення за час вимушеного прогулу не підпадає під об`єкт до якого може бути застосовано індекс інфляції. Також зазначив, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника (втрати заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021, як зазначає позивач) за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а є разовою виплатою, (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану робот), розраховується із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 у справі №825/3682/14 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Чернігівській області, Головного управління ДПС у Чернігівській області про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення у справі №825/3682/14 суд першої інстанції визнав протиправним та скасував наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2177-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Чернігівській області; визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Міндоходів у Чернігівській області від 29.10.2014 №164-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Чернігівській області; поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Чернігівській області з 30 жовтня 2014 року; стягнув з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 416 359,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 скасовано у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Чернігівській області та стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 416 359,80 грн.

Ухвалено в цій частині нове рішення, а саме: поновилено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Чернігівській області та стягнуто з Головного управління ДФС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 969 910,76 грн. В решті рішення суду першої інстанції від 07.05.2020 залишено без змін.

Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 13.10.2020 у справі № 825/3682/14 визначив середньоденний заробіток позивача виходячи із суми 1 264,92 грн.

В подальшому, 25.02.2021 наказом Державної фіскальної служби України №180-о «Про виконання рішення та постанови суду» скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2177-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на службі в податковій міліції та посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу товарів акцизної групи управління протидії економічним правопорушенням Головного управління ДФС у Чернігівській області. Також, 25.02.2021 Головним управлінням ДФС у Чернігівській області видано наказ №5-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 25.02.2021 №180-о «Про виконання рішення та постанови суду».

Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області з відповідача стягнуто повністю середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 969 910,76 грн.

Позивач, вважаючи що має право на виплату суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади за період з 29.10.2014 по 07.05.2020 та компенсацію суми втрати заробітної плати разом з сумами інфляції у зв`язку з втратою заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ч.3 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В рішенні у справі «Полях та інші проти України ЄСПЛ безапеляційно вказав на те, що заявники мають законні сподівання отримати не тільки відшкодування втраченої заробітної плати, а й будь-яких інших пов`язаних з цим сум, передбачених національним законодавством. ЄСПЛ констатував, що у нього немає жодних причин сумніватися, що після ухвалення рішення Суду національні суди зможуть поновити розгляд цих справ і присудити відповідне відшкодування втраченої заробітної плати.

Так, згідно з ч.6 ст.95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст.2 Закону України №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078), з урахуванням внесених до них змін, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Пунктом 3 Порядку №1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Оскільки до переліку об`єктів індексації віднесена оплата праці і не відносяться, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, то слід розрізняти виплати середньої заробітної плати, які згідно законодавству віднесені до оплати праці, а які не віднесені.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати включені: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата; інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Конституційний Суд України у справі №1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013 у п.2.1. рішення дійшов висновку, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

У цьому ж пункті Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

КЗпП України передбачає різні виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

Так, зокрема, стаття 44 КЗпП передбачає різні виплати вихідної допомоги, а ст.117 КЗпП виплати за затримку розрахунку при звільненні, які обчислюються із середньої заробітної плати.

На різний правовий статус виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать, і виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, звернув увагу також Верховний Суд в ухвалі від 29.10.2018 у справі №9826/12721/17.

А отже, слід відрізняти правовий статус виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, і виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

З наведеного вбачається, що положення Пункту 3 Порядку № 078 про те, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, поширюються тільки на виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

В той же час, усі виплати, які належать до структури заробітної плати, підлягають індексації як такі, які відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», не мають разового характеру.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Спростовуючи помилкові міркування позивача щодо віднесення середнього заробітку за час вимушеного прогул до структури заробітної плати, суд зазначає, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу, не є компенсаційною виплатою), а є разовою виплатою, не підпадає під об`єкт до якого може бути застосовано індекс інфляції.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2020 у справі №450/1925/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.12.2019 у справі №804/3000/18 дійшов аналогічного висновку, та зазначив, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. Разом з тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права висловлена в постановах Верховного Суду від 23.12.2020 №805/3641/17-а та від 11.02.2021 №1540/3742/18.

Отже враховуючи те, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою виплатою, яка розрахована із середньої заробітної плати, остання не підлягає індексації.

При цьому посилання позивача на те, що за повідомленням Офісу великих платників податків ДФС України та повідомленням Держстату від 30.09.2020 відшкодування середньої зарплати за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду є заробітною платою, суд до уваги не приймає, як такі що є помилковими, оскільки в повідомленні Офісу великих платників податків ДФС України йдеться про базу нарахування єдиного внеску на суму відшкодування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, нарахованої за рішенням суду, у відповідності до положень Податкового кодексу України, який спірні правовідносини не регулює, а повідомлення Держстату від 30.09.2020 носить інформаційний характер, оскільки Інструкція зі статистики заробітної плати містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади за період з 29.10.2014 по 07.05.2020 у розмірі 438 386,35 грн належить відмовити.

Щодо вимог про стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області суму втрати заробітної плати разом з сумами інфляції у зв`язку з втратою заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021 у розмірі 286264,17 грн, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 у справі №825/3682/14 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Чернігівській області, Головного управління ДПС у Чернігівській області про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 скасовано у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Чернігівській області та стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 416 359,80 грн.

Ухвалено в цій частині нове рішення, а саме: поновилено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Чернігівській області та стягнуто з Головного управління ДФС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 по 07.05.2020 в сумі 969 910,76 грн. В решті рішення суду першої інстанції від 07.05.2020 залишено без змін.

25.02.2021 наказом Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) №180-о «Про виконання рішення та постанови суду» скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2177-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на службі в податковій міліції та посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії злочинам у сфері обігу товарів акцизної групи управління протидії економічним правопорушенням Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Тобто, у період з 08.05.2020 по 24.02.2021 відповідачем рішення суду не виконувалось.

За приписами ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 по справі №522/13736/15 зазаначено, що виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 30.01.2019 №910/4518/16 (провадження №12-301гс18).

Отже, чинним законодавством передбачена виплата роботодавцем за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі середнього заробітку, а не компенсація втрати заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021, як зазначає позивач. При цьому, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а є разовою виплатою, (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), розраховується із середньої заробітної плати, і не підлягає індексації.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області суму втрати заробітної плати разом з сумами інфляції у зв`язку з втратою заробітної плати за період з 08.05.2020 по 24.02.2021 у розмірі 286264,17 грн належить відмовити.

В той же час, оскільки судом встановлено невиконання відповідачем у період з 08.05.2020 по 24.02.2021 рішення суду про поновлення позивача на посаді, суд зауважує, що судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, при встановленні порушення права позивача у спірних правовідносинах суд має вирішити питання про відновлення такого права.

В силу ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та прийняття рішення про стягнення з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №825/3682/14 за період з 08.05.2020 по 24.02.2021 у розмірі, виходячи з його середньоденного грошового забезпечення 1 264,92 грн помноженого на 201 робочий день (період з 08.05.2020 по 24.02.2021), що загалом складає 254 248,92 грн (двісті п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім гривень 92 коп.).

Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог(ч.3 ст.139 КАС України).

Частиною 3 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3 ст.134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.134 КАС України).

При цьому відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 03.08.2021 у справі №480/3172/20 дійшов висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» , заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обгрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 (касаційне провадження №К/9901/69188/18) підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

З огляду на те, що у задоволенні вимог позивача судом відмовлено, і суд, вийшовши за межі позовних вимог, задовольнив позов частково виходячи з необхідності відновлення порушеного права позивача, у контексті вищевикладеного, вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат у розмірі 50 000 грн є непропорційною в силу ч.3 ст.139 КАС України, а співмірним розміром судом витрат, понесених позивачем на правову допомогу є сума 5 000,00 грн відповідно до частини задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №825/3682/14 за період з 08.05.2020 по 24.02.2021 у розмірі 254 248,92 грн (двісті п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім гривень 92 коп.).

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень) судових витрат на правничу допомогу, відповідно до частини задоволених вимог.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління ДФС у Чернігівській області (вул.Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, ).

Рішення суду в повному обсязі складено 30.08.2021.

Суддя Л.О. Житняк