Справа № 620/8089/21
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2021-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року Чернігів Справа № 620/8089/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Лобана Д.В.,

за участі секретаря - Вершняк Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати дії державних виконавців Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо винесення постанови від 16.04.2021 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн та від 17.04.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження - незаконними;

- визнати незаконними та скасувати постанови державних виконавців Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 16.04.2021 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн та від 17.04.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що позивач добровільно виконала рішення суду в межах резолютивної частини, тобто надали доступ до земельної ділянки до того місця де проходить водогінна мережа, проводити земельні роботи судом зобов`язано не було. Отже, державний виконавець, отримавши відповідь від 12.04.2021 від КП «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства», у якій вказано, що позивачем надано доступ до земельної ділянки, але не надано доступ до водопровідної мережі та точки підключення для проведення ремонтних робіт, та враховуючи, що ОСОБА_2 відмовилася оплачувати чи виконувати земляні роботи, не врахував того, що фактично виконано рішення суду, почав проводити примусове виконання, чим порушив права позивача. Крім того, у стягувана немає права земельного сервітуту на земельну ділянку для проведення та обслуговування водогону, який би був обов`язковим для виконання новому власнику, а тому у стягувача, наразі, немає законних підстав вимагати у власника виконання рішення, яке його не стосується взагалі. У зв`язку з тим, що державним виконавцем було отримано від позивача повідомлення про зміну власника майна, на території якого передбачалось проведення виконавчих дій, а також заяву самого власника ОСОБА_3 про заборону доступу до приватної власності без її участі, це давало підстави державному виконавцю принаймні для відкладення виконавчих дій, а також вирішення питання щодо визначення належної сторони боржника у виконавчому провадженні.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.08.2020, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ на 23 липня 2020 року та витребувано матеріали по виконавчому провадженню ВП № 64840127.

Відповідачем до суду надано відзив, у якому просив відмовити у їх задоволенні, та зазначив, що спірні постанови винесені державним виконавцем з дотриманням вимог Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримано, позивач наполягає на їх задоволенні.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що згідно вимог частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Крім того, зі змісту Положення про відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вбачається, що є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується Північно-Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Суми) через Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Отже, ні відділ, ні управління не є юридичними особами.

Натомість, юридичною особою, яка зареєстрована та внесена до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Вищенаведене, дозволяє суду прийти до висновку, про те, що ознаками адміністративної процесуальної дієздатності, відповідно до ч. 3 ст. 43 КАС України, наділене саме Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), а тому має бути належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку (ч. 6 ст. 48 КАС).

Суд приходить до висновку, що відповідно до статті 48 КАС України необхідно залучити до участі у справі в якості другого відповідача Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, 400030, ).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на таке.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Ніжинському відділі державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження № 64840127 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 740/565/20, провадження № 2/740/599/20, виданого 10.03.2021 Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 забезпечити доступ всім компетентним працівникам Комунального підприємства "Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства" до місця підключення будинку АДРЕСА_1 (абонент ОСОБА_2 ) до водопровідної мережі, яка знаходиться на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення ними у цьому місці ремонтних робіт, спрямованих на відновлення водопостачання будинку АДРЕСА_1 .

17.03.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено за вихідним номером № 16102, відповідачу за виконавчим документом, стороні виконавчого провадження боржнику ОСОБА_1 .

17.03.2021 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та направлено за вихідним номером № 16108 боржнику ОСОБА_1

16.04.2021 винесено постанову про стягнення виконавчого збору та направлено за вихідним номером № 22615 боржнику ОСОБА_1

19.04.2021 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Виконавчий збір сплачено не було, постанову про стягнення виконавчого збору від 16.04.2021 було винесено в окреме виконавче провадження.

Витрати виконавчого провадження сплачено не було, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.03.2021 було винесено в окреме виконавче провадження.

Вважаючи вказані постанови протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України Про виконавче провадження (далі по тексту - Закон).

За приписами частин 5 та 6 статті 26 вказаного Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом десяти робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин 14 статті 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 28 квітня 2020 року в справі № 480/3452/19.

Щодо посилання позивача про те, що рішення виконане в добровільному порядку в частині надання доступу до земельної ділянки до того місця де проходить водогінна мережа, суд зазначає, що відкриття провадження з примусового виконання рішення (будь-яка дія або сукупність дій) уже свідчить про те, що таке рішення не виконувалося добровільно, дані обставини не є підставою для скасування такої постанови. Постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження позивачем (боржником по виконавчому провадженню) не оспорюється.

Судом встановлено, що на виконання до Відділу примусового виконання рішень надійшов виконавчий лист на виконання рішення суду зобов`язального характеру, а тому державним виконавцем правомірно, з дотриманням вимог статей 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження" було прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.

У позовній заяві позивач стверджує, що ним вжито всіх залежних від нього заходів щодо добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження, а тому оспорювані постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

Так, позивач зазначає, що здійснено відповідний перерахунок грошової допомоги, про що складено та направлено відповідну довідку Відділу примусового виконання, однак виплату цієї допомоги стягувачу не було здійснено.

Суд вважає, що без фактичного допуску до земельної ділянки до того місця де проходить водогінна мережа саме для проведення у цьому місці ремонтних робіт, спрямованих на відновлення водопостачання будинку АДРЕСА_1 , рішення суду не може вважатися виконаним.

Отже, на час прийняття оскаржуваних постанов, рішення суду по справі № 740/565/20 боржником у повному обсязі не виконано.

Тому у державного виконавця були відсутні визначені ч. 5 та ч. 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" підстави для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.

Суд звертає увагу на те, що надання доступу до земельної ділянки до того місця де проходить водогінна мережа, не свідчить про фактичне виконання рішення і про його добровільне виконання.

Враховуючи те, що виконання рішення в повному обсязі не відбулося, державним виконавцем правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документа та одночасно стягнуто виконавчий збір.

Отже, суд вважає, що відповідач правомірно, за наявності підстав, передбачених статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження", прийняв оскаржену постанову про стягнення виконавчого збору.

Також суд зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 04.08.2020 у справі № 200/13920/19-а, від 02.06.2021 у справі №160/4481/20, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.01.2019 по справі №703/1086/17, від 28.04.2020 по справі №480/3452/19 та від 21.05.2020 по справі №336/2056/17, які в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору достатньо самого факту відкриття виконавчого провадження.

Стосовно вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження", кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 визначено, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону України "Про виконавче провадження".

Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.

Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Державний виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9 - 15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Суд зазначає, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків коли, виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №200/13920/19-а.

Щодо доводів позивача стосовно того, що у зв`язку з відчуженням земельної ділянки та будинку, у неї відсутні повноваження виконати рішення суду на законних підставах оскільки не є повноважним власником та про наявність підстав державному виконавцю для відкладення або зупинення виконавчих дій, а також вирішення питання щодо визначення належної сторони боржника у виконавчому провадженні, суд не вважає їх обґрунтованими, оскільки у матеріалах справи, а також виконавчого провадження відсутні докази звернення боржника про зупинення виконавчого провадження або заміну сторони виконавчого провадження, яке вирішується рішення суду, що також не свідчить про протиправність оскаржуваних постанов, оскільки дії щодо зміни власника земельної ділянки відбулися після відкриття виконавчого провадження.

При цьому, судом враховується положення пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Крім того, згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 09.12.1994, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведені вище висновки, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, про відсутність підстав для скасування оскаржуваних постанов.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. 139, 227, 229, 241-243, 246, 250, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Богуна, 8, м. Ніжин, Чернігівська область,16600), Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, 400030, ) про визнання протиправними дій, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31 серпня 2021 року.

Суддя Д.В. Лобан