Справа № 200/7141/21
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 р. Справа№200/7141/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 19 листопада 2019 року № 49;

- зобов`язання зарахувати до загального страхового стажу період проходження військової служби з 11 листопада 1984 року по 22 листопада 1986 року; до пільгового стажу за Списком №1 період навчання у Комунарському гірничому металургійному інституті період з 01 грудня 1986 року по 30 червня 1992 року включно, період роботи на шахті «Вергелівська» з 30 червня 1992 року по 23 квітня 1999 року включно та з 25 січня 2000 року по 21 лютого 2002 року включно, період роботи у структурному підрозділі ВАТ «Донбасшахтобуд» з 13 січня 2007 року по 24 лютого 2008 року включно, період роботи у відокремленому підрозділі «Шахта Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля» з 01 квітня 2008 року по 01 квітня 2016 року включно;

- зобов`язання повторно розглянути заяву від 23 вересня 2019 року №6004 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

В обґрунтування позову зазначено, що у вересні 2019 року позивач звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Протягом року з метою з`ясування обставин призначення пенсії позивач звертався до управління із заявами, однак відповідь отримав лише у січні 2021 року. До вказаної відповіді, відповідачем було надано оригінал рішення від 19 листопада 2019 року яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Рішення про відмову у призначенні пенсії мотивовано відсутністю необхідного пільгового стажу.

Позивач вважає рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки його трудова книжка містить всі необхідні записи про пільговий стаж роботи.

Ухвалою суду від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, поновлено позивачу строк звернення до суду.

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

06 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. Представник управління заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що до пільгового стажу позивача не враховані періоди роботи з 30.06.1992 р. по 23.04.1999 р., з 25.01.2002 р. по 21.02.2002 р., з 13.01.2007 р. по 24.02.2008 р., з 01.04.2008 р. по 01.04.2016 р., оскільки за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу в спец стажі відсутній номер наказу про атестацію робочих місць. Щодо зарахування до страхового стажу період навчання, представник управління зазначив, що запис у дипломі з 01.12.1986 р. по 30.06.1992 р. викликає сумніви, оскільки згідно запису у трудовій книжці з 01.12.1986 р. по 31.08.1987 р. позивач був слухачем денного підготовчого відділення. При цьому підготовчі курси не є рівноцінними вищим навчальним закладам та час перебування на підготовчому відділенні не є навчанням у вищому навчальному закладі. Згідно трудової книжки також неможливо зарахувати період навчання, оскільки відсутній наказ про відрахування у зв`язку із закінченням інституту. Довідка про навчання надана не була.

Щодо врахування до загального страхового стажу періоду проходження строкової служби, то вказаний період зараховано до загального страхового стажу.

Представник управління також зазначив про необхідність застосування ст. 122 КАС України, оскільки про порушення своїх прав позивачу було відомо у 2019 році.

Ухвалами суду від 10 серпня 2021 року замінено первісного відповідача Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання позивач та представник відповідача не з`явились. Про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

23 вересня 2019 року позивач звернувся до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою № 6004 про призначення пенсії відповідно до п.1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Управління від 19 листопада 2019 року № 49 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

В обґрунтування рішення зазначено, що пільгові довідки підлягають перевірці, при цьому перевірити їх неможливо, тому що підприємство Відокремлений підрозділ «Шахта «Вергелівська» ДП «Луганськвугілля» м. Брянка розташовано на непідконтрольній українській владі території. Також зазначено, що згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страхові внески сплачені з 01.04.2008 по 28.02.2014. При розгляді документів, також не зараховано до загального стажу період навчання з 01.12.1986 по 12.06.1992, оскільки згідно записів у трудовій книжці у період з 01.12.1986 по 31.08.1987 був слухачем денного підготовчого відділення, а не студентом першого курсу. Окрім того, відсутній наказ про відрахування у зв`язку із закінченням інституту. Запис про період з 03.07.1989 по 26.07.1989 може бути врахований як пільговий за умови надання довідки, уточнюючої особливий характер роботи за списком №1 за професією учень гірника підземного з повним робочим днем за умови сплати за цей період підземної тарифної ставки або надання будь-яких документів, які б стверджували зайнятість на підземних роботах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон № 1058-ІV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( далі - Закон № 1058).

Відповідно до статті 1 Закону №1058 пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058 передбачено, що Пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди цим особам пенсії призначаються органами Пенсійного фонду за нормами цього закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

За приписами пункту першого частини другої статті 114 Закону №1058, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до статті 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання призначення пенсій на пільгових умовах згідно зі списками № 1 та № 2 деталізоване у Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі - Порядок № 383).

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що право особи на призначення пільгової пенсії згідно має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала на роботах, віднесених до Списків № 1 або № 2, і необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт за Списком № 1 або № 2.

Відсутність підтвердження цих обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу та призначення пенсії на пільгових умовах.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 грудня 2015 року у справі № 686/19687/14а.

Як вже зазначалось раніше, згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд зазначає, що вищевказаний Порядок поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Щодо спірних період, трудова книжка позивача НОМЕР_3 містить наступні записи:

запис № 14: 30.06.1992 р. прийнятий підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею;

запис № 15: 23.04.1999 р. звільнений за власним бажанням;

запис № 16: 25.01.2000 р. прийнятий підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею;

запис №17: 21.02.2002 р. звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України;

запис №18: 13.01.2007 р. прийнятий підземним гірничим майстром з повним робочим днем в шахті;

запис №20: 24.02.2008 р. звільнений за ст. 38 КЗпП України;

запис № 21: 01.04.2008 р. прийнятий підземним гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим підземним днем тимчасово;

запис №24: 01.04.2016 р. звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Суд зазначає, що наведені записи містять інформацію про характер виконуваної роботи на посадах, віднесених до Списку №1 та про зайнятість працівника на вказаних роботах повний робочий день, а отже ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Крім того, позивачем до матеріалів справи були надані довідки Відокремленого підрозділу «Шахта «Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно довідок від 16.10.2016 року №356, №350, №351, позивач у період з 30.06.1992 року по 23.04.1999 року працював повний робочий день «Шахті «Вергелівська» та виконував роботи, що передбачені списком №1.

Згідно довідки від 16.10.2016 року №352, позивач у період з 25.01.2000 року по 23.04.1999 року працював повний робочий день «Шахті «Вергелівська» та виконував роботи, що передбачені списком №1.

Згідно довідки від 16.10.2016 року №353, позивач у період з 01.04.2008 року по 01.04.2016 року працював повний робочий день «Шахті «Вергелівська» та виконував роботи, що передбачені списком №1.

У спірному рішенні відповідач зазначив, що вказані довідки розгляду пенсійним органом при вирішенні питання призначення пенсії не підлягають, оскільки видані підприємством, яке знаходиться в місті Брянка. Тобто, підприємство знаходиться на не підконтрольній українській владі території.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Розпорядженням КМУ від 07.11.2014 р. № 1085 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасового не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" м. Брянка, віднесено до населеного пункту, на території якого державна влада не здійснює свої повноваження.

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 569/14531/16-а) проаналізував положення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 9, 17, 18 Закону № 1207-VІІ, у розрізі міжнародних принципів закладених у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів", у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) згідно з якими: "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

Верховний Суд зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що можливо застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово не контрольованій владою території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень і обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення в належному розмірі.

Таким чином, суд не погоджується з висновком управління щодо неможливості врахувати вказані вище довідки, оскільки підприємство знаходиться на непідконтрольній українській владі території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, з огляду на те, що надання нових довідок, виправлення недоліків у наявних та можливість перевірки не залежить від волі позивача, оскільки підприємство розташоване на тимчасово непідконтрольній території України, де наразі відбуваються бойові дії.

Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоду роботи на підприємстві через відсутність сплати страхових внесків, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини 1 - 3 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок

За кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058, сплачуються їх роботодавцями.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1, 3, 6, 10 статті 20 Закону № 1058, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 12 статті 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 статті 16 Закону №1058, застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

Відповідно до положень ст.106 Закону № 1058, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Тобто, за змістом вищезазначених норм вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

На підставі викладеного, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів його роботи.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №242/1484/17, від 04 червня 2019 року у справі №235/900/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та № 423/3544/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16).

Підсумовуючи наведене та враховуючи Списки, які діяли на момент роботи позивача у періоди з 1992 року по 2016 рік, дані трудової книжки та довідок, відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 наступні періоди: 30.06.1992 по 23.04.1999 та з 25.01.2000 по 21.02.2002 на «Шахті «Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля», з 13.01.2007 по 24.02.2008 на ВАТ «Донбасшахтобуд», з 01.04.2008 по 01.04.2016 на «Шахті «Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля».

Щодо не зарахування до пільгового стажу період навчання у Комунарському гірничному-металургійному інституті у період з 01.12.1986 по 30.06.1992, суд зазначає наступне.

Підставою для не зарахування періоду навчання з 01.12.1986 по 12.06.1992, слугувало те, що згідно записів у трудовій книжці у період з 01.12.1986 по 31.08.1987 позивач був слухачем денного підготовчого відділення, а не студентом першого курсу. Окрім того, відсутній наказ про відрахування у зв`язку із закінченням інституту.

Як вбачається з копії диплому НОМЕР_4 , ОСОБА_1 в 1986 році вступив до Комунарського гірничо-металургійного інституту і в 1992 році закінчив повний курс Донбаського гірничо-металургійного інституту за спеціальністю: Підземна розробка родовищ корисних копалень. Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 12.06.1992 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію гірничого інженера.

Згідно архівної довідки від 18.09.2019 року №314-01/64, ОСОБА_1 зарахований слухачем денного підготовчого відділення з 01.12.1986 Комунарського гірничо-металургійного інституту з виплатою стипендії за рахунок інституту. За закінченням денного підготовчого відділення зарахований студентом першого курсу денного відділення (Наказ від 27.07.1987 №128-ст). Відрахований з інституту з 30.06.1992 у зв`язку із закінченням навчання (Наказ від 29.06.1992 №77-ст).

В трудовій книжці позивача НОМЕР_3 містяться наступні записи щодо спірного періоду навчання: запис №11, 01.12.1986 року позивач зарахований слухачем денного підготовчого відділення до Комунарського гірничо-металургійного інституту, запис №12, 01.09.1987 року позивач зарахований студентом першого курсу денного відділення, запис №13, 30.06.1992 позивач відрахований з інституту у зв`язку із закінченням навчання.

Окрім того, записами у трудовій книжці підтверджується, що позивач у періоди з 03.07.1989 року по 26.07.1989 року, 18.06.1990 року по 26.08.1990 року, з 10.07.1991 року по 30.09.1991 року та з 17.02.1992 року по 16.03.1992 року проходив на «Шахті «Вергелівська» виробничу практику за професіями: учень гірника підземного з повним робочим днем під землею, гірником підземним очисного вибою з повним робочим днем під землею, майстром гірничим з повним робочим днем під землею. При цьому, зазначені періоди зараховано відповідачем до страхового стажу.

Згідно з пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту «е» статті 3 названого Закону, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти.

На час навчання позивача порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком регулювався Постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 за №590 «Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій» (далі - Порядок).

Підпунктом «і» пункту 109 цього Порядку визначено, що крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також «навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т.д.), партійних школах, совпартшколах, школах профрухів, на робфаках, перебування в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі. При призначенні пенсій по старості періоди вказані у підпункті «і» зараховуються в стаж при умові, що цим періодам передувала робота в якості робітника чи службовця, або служба в складі Військових сил СРСР.

Підготовчі відділення при вищих навчальних закладах були створені у відповідності до Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 20.08.1969 за №681 «Про організацію підготовчих відділень при вищих навчальних закладах» та Постанови ЦК КПУ та Ради Міністрів УРСР від 08.10.1969 за №573.

Цими нормативно-правовими актами передбачалося, що:

1) «при організації підготовчих відділень передбачається проведення учбових занять по денній, вечірній та заочній формах навчання...; створення відділень при наявності не менше 100 слухачів, які навчаються з відривом і без відриву від виробництва; строк навчання з відривом від виробництва - 8 місяців, без відриву від виробництва - 10 місяців» (пункт 2 зазначених нормативних актів);

2) «на підготовчі відділення приймаються особи з закінченою середньою освітою з числа передових робітників, колгоспників і демобілізованих з рядів Збройних Сил СРСР. Молоді робітники і колгоспники, які вступають на підготовчі відділення, повинні мати стаж практичної роботи (не менше одного року). Відбір і направлення молоді на ці відділення здійснюються безпосередньо керівниками промислових підприємств, установ, організацій транспорту і зв`язку, радгоспів, колгоспів, командуванням військових частин за рекомендацією партійних, комсомольських і профспілкових організацій» (пункт 3 зазначених нормативних актів);

3) «слухачам підготовчих відділень, зарахованим на навчання з відривом від виробництва, виплачується, стипендія в розмірі, встановленому для студентів І курсів вищих учбових закладів (пункт 5 та пункт 10 відповідно), при яких організовані підготовчі відділення, у відповідності з Постановою Ради Міністрів СРСР від 09.07.1963 за №774 та розпорядження Ради Міністрів УРСР від 27.07.1963 за №1114».

Пунктом 21 Положення про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, затвердженого наказом Міністерства вищої та середньої освіти СРСР від 14.07.1987 за №504 передбачалось, що час навчання на підготовчому відділенні не перериває трудового стажу.

Час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців (абзац 1 частини першої статті 38 Закону України від 10.02.1998 №103/98-ВР «Про професійно-технічну освіту»).

Аналогічна, за змістом, вимога міститься і у абзаці 1 пункту 26 Положення про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1998 № 1240, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі до безперервного і до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за одержаною професією не перевищує трьох місяців.

Аналізом зазначених правових норм встановлено, що необхідними умовами для зарахування до пільгового стажу часу навчання в професійно-технічному навчальному закладі є те, що перерва між днем закінчення навчання та днем зарахування на роботу не повинна перевищувати трьох місяців та те, що після закінчення навчання особа повинна бути зарахована на роботу за здобутою спеціальністю.

Як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_3 , з 30.06.1992 року позивач прийнятий підземним гірничим майстром з повним робочим днем під землею на Шахту «Вергелівська» ДП «Луганськвугілля» (підстава: наказ №214к від 01.07.1992).

З огляду на те, що позивач протягом одного дня за закінченням навчання в Комунарському гірничо-металургійному інституті, працевлаштовано за здобутою спеціальністю, відповідно суд доходить висновку, що відповідачем неправомірно не враховано період навчання позивача з 01.12.1986 по 30.06.1992 року до пільгового стажу.

З урахуванням наведеного, суд зауважує, що факт навчання позивача в Комунарському гірничо-металургійному інституті підтверджується копією диплому УВ №961092, від 18.09.2019 року №314-01/64, а також записами трудової книжки. При цьому, оскільки за нормами законодавства, чинними на момент навчання позивача, слухачі підготовчого відділення за правовим статусом були прирівняні в правах до студентів вищого навчального закладу, час навчання позивача на підготовчому відділенні за денною формою навчання не переривав трудового стажу, а тому цей стаж підлягає зарахуванню до стажу, що враховується при призначенні пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу за списком №1 період навчання позивача з 01.12.1986 по 30.06.1992 в Комунарському гірничо-металургійному інституті.

Позовні вимоги про зарахування до страхового стажу періоду проходження строкової служби з 11.11.1984 року по 22.11.1986 року, задоволенню не підлягають, оскільки згідно протоколу про розрахунок стажу для призначення пенсії, відповідачем зараховано позивачу означений період до його страхового стажу.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005р. суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) ЄСПЛ, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу КЗПЛ сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, однак суд вважає що відповідач не довів правомірність своїх дій, не спростував дані довідки, а позивачем в свою чергу підтверджено належними доказами обставини, на які він посилається.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З метою захисту прав позивача, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із прийняттям відповідачем рішення від 19.11.2019 року №49 про відмову в призначенні пенсії, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 19.11.2019 року №49 про відмову у призначенні позивачу пенсії згідно п.1 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 23.09.2019 року №6004 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з зарахуванням до пільгового стажу за списком №1 періодів роботи: з 30.06.1992 по 23.04.1999 та з 25.01.2000 по 21.02.2002 на «Шахті «Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля», з 13.01.2007 по 24.02.2008 на ВАТ «Донбасшахтобуд», з 01.04.2008 по 01.04.2016 на «Шахті «Вергелівська» Державного підприємства «Луганськвугілля», періоду навчання з 01.12.1986 по 30.06.1992 в Комунарському гірничо-металургійному інституті.

Суд не приймає посилання представника відповідача на пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки, даний позов поданий на захист саме конституційних прав позивача, зокрема, права на пенсійне забезпечення за віком, гарантоване державою. Крім того, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, про порушення своїх прав позивач дізнався з листа відповідача від 17 вересня 2020 року, який отримав у січні 2021 року.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року суд відстрочив позивачеві сплату судового збору у розмірі 908 грн. до ухвалення судового рішення.

Нормами частини другої статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 817,20 грн. підлягає стягненню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача та 90,80 грн. на користь Державного бюджету України з позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 19.11.2019 р. №49 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії згідно п.1 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 23 вересня 2019 року №6004 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зарахувавши до пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи: з 30 червня 1992 року по 23 квітня 1999 року, з 25 січня 2000 року по 21 лютого 2002 року, з 13 січня 2007 року по 24 лютого 2008 року, з 01 квітня 2008 року по 01 квітня 2016 року та період навчання з 01 грудня 1986 року по 30 червня 1992 року.

В іншій частині задоволення позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 90,80 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 817, 20 грн.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 27 серпня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко