Справа № 520/2253/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 р. Справа № 520/2253/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 15.04.21 по справі № 520/2253/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною діяльність відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області щодо не вирішення питання про призначення їй пенсії на підставі абз.1 п.3 ч.1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування шляхом винесення відповідного рішення;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення їй пенсії на підставі абз.1 п.3 ч.1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з 21.12.2020;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області на її користь судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 816,00 грн. та 12 000,00 грн. витрати на правничої допомогу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 частково задоволено позов.

Визнано протиправним та скасовано рішення № 7092 від 24.12.2020 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визнано протиправним та скасовано рішення № 239 від 20.01.2021 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківської області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 , пенсії на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з 22.12.2020.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 1816,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 5000,00 грн.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідачем обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії позивачу, оскільки нею не надано документ про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач має загальний страховий стаж більше 15 років, що не заперечується відповідачем та підтверджується наданою копією трудової книжки (а.с. 37-40).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 лютого 1995 року ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 41).

Відповідно до висновку Комунального закладу охорони здоров`я "Міжрайонної Московської МСЕК" № 157-2/о від 09.12.2020, складеного у відношенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано, що "Міг бути визнаним інвалідом з дитинства до досягнення шестирічного віку" (а.с. 35).

Відповідно до довідки МСЕК Серії 12 ААБ № 736442, ОСОБА_2 з 09.012.2020 встановлено третю групу інвалідності до 01.12.2022 (а.с. 36).

ОСОБА_1 після досягнення 50 років звернулася до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення їй дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Рішенням № 7092 від 24.12.2020 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Харківській області позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документа про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом (а.с.47).

15 січня 2021 року позивач повторно звернулася до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення їй дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Рішенням № 239 від 20.01.2021 відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Харківській області позивачці повторно відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документа про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом (а.с.65).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулась до суду з позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваних дій, отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) , Законом України « Про пенсійне забезпечення» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

В силу приписів пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Аналогічні приписи містяться в статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (надалі Закон № 1788), відповідно до яких жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, види пенсійного забезпечення; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.

У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Як було встановлено вище ОСОБА_2 з 09.012.2020 встановлено третю групу інвалідності до 01.12.2022, причина інвалідності - інвалідність дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12ААБ №736442 (а.с. 36)

Тобто, даним висновком підтверджено, що ОСОБА_2 у 18-ти річному віці визнан інвалідом з дитинства та мав медичні показники для визнання його інвалідом дитинства до 16-річного віку відповідно до наказу МОЗ України №482 від 04 грудня 2001 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ані стаття 17 Закону № 1788, ані стаття 115 Закону № 1058 не передбачають такої обов`язкової умови для виникнення права на дострокову пенсію у матері (з приводу якої позивач звернулася до органу Пенсійного фонду) як встановлення дитині інвалідності саме до досягнення нею шестирічного віку.

Підпунктом 5 пункту 2.1. Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Згідно приписів пункту 2.17 цього ж Порядку, при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

Таким чином, з наведених норм права вбачається, що законом не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.

Також, відповідно до підпункту 5 пункту 2.1. Порядку №22-1, у якості документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії визначено лише документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом.

Саме зазначені документи подані позивачем до відповідача, що не спростовується сторонами.

Зазначена правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №216/2437/16-а(2-а/216/60/16), від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16-а.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що син позивачки визнаний інвалідом з дитинства, мала медичні показання для визнання її інвалідом дитинства до 18-річного віку, позивач досягла 50 років та має трудових стаж більше 15 років, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на призначення дострокової пенсії.

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Харківського окружного адміністративного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо доводів апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009 та від 11.07.2013 № 6-рп/2013.

За змістом частин першої, другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано:

- договор №М-332 від 22.01.2021р.,

- фіскальноий чек від 22.01.2021;

- план проведення заходів в рамках договору про надання юридичних послуг від 12.02.2021 року (а.с.71-74).

Зазначені документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу на надані послуги правничої допомоги та вартість години роботи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, правомірно стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2021 по справі № 520/2253/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко Я.М. Макаренко