Справа № 420/12115/20
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом АТ Одеська ТЕЦ (вул. Церковна, 29, м. Одеса, 65003, ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулось приватне підприємство АТ Одеська ТЕЦ з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № прийнято на підставі Акту перевірки, в якому вказано, що заборгованість по збору з екологічного податку по податковій декларації від 24.01.2017 року № та по податковій декларації від 19.04.2017 року № було сплачено 13 травня 2019 року, тобто з простроченням терміну сплати.

Позивач зазначає, що AT Одеська ТЕЦ за період з 2017 по 2019 рік, серед іншого, подано наступні податкові декларації з екологічного податку: за 4 квартал 2016 року № від 24.01.2017 року; за 1 квартал 2017 року № від 19.04.2017 року; за 1 квартал 2019 року № від 18.04.2019 року.

13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» здійснило наступні платежі, а саме:

відповідно до платіжного доручення № 1399 від 13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатило 46 842,71 грн. як сплата екологічного податку (за скиди забруднюючих речових безпосередньо у водні об`єкти) за 1 квартал 2019 року;

відповідно до платіжного доручення № 1400 від 13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатила 10, 58 грн. як сплата екологічного податку (за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах) за 1 квартал 2019 року.

Позивач зазначає, що код виду сплати було зазначено 101, що є кодом виду сплати суми податків і зборів.

Як зазначає позивач в Акті перевірки податковим органом зроблено висновок про те, що AT Одеська ТЕЦ було сплачено зазначені кошти по податковій декларації від 24.01.2017 року № та по податковій декларації від 19.04.2017 року № , у зв`язку з чим, відповідно до ст. 126 ПК України, порушення термінів сплати узгодженого грошового зобов`язання є підставою для нарахування штрафу.

Разом з цим, позивач, зазначає, що визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, а тому суми податкових зобов`язань або податкового боргу слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов`язань або податкового боргу, визначених платником податків та коду виду платежу 101. При цьому, на переконання позивача, у разі недотримання платником податків порядку черговості погашення податкового боргу та виконання поточних податкових зобов`язань, податковий орган не наділений правом чи обов`язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків, а самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок погашення податкового боргу або тих податкових зобов`язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним, та відповідно є неправомірним нарахування штрафу за ст. 126 ПК України.

Тому, як стверджує позивач, нарахування штрафу на «об`єкт оплати - суму сплати податкового боргу по податковій декларації з екологічного податку від 24.01.2017 року № та по податковій декларації з екологічного податку від 19.04.2017 року № » є неправомірним, такої сплати не було.

Також позивач зазначає, що що AT «Одеська ТЕЦ» взагалі не подавало податкові декларації з екологічного податку від 24.01.2017 року за номером № та 19.04.2017 року за номером № , а подавало податкову декларацію з екологічного податку 24.01.2017 року № та подавало податкову декларацію 19.04.2017 року № .

Крім того, позивач стверджує, що податковий орган не звернув увагу на те, що податкові декларації з екологічного податку за 4 квартал 2016 року № від 24.01.2017 року та за 1 квартал 2017 року № від 19.04.2017 року подані у період перебування AT Одеська ТЕЦ в ліквідаційній процедурі відповідно до постанови Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року.

Позивач зазначає, що законодавством передбачено підставу для припинення податкового обов`язку боржника, якого визнано банкрутом, щодо обчислення та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом, а факт самостійного декларування податкових зобов`язань не впливає на встановлений Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом порядок звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Ухвалою суду від 01.12.2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

28.12.2020 року від представника ГУ ДПС в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача є повністю необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник зазначає, що

AT Одеська ТЕЦ допущено несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з екологічного податку, із затримкою, у зв`язку з чим прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № на суму 9368, 55 грн.

Щодо твердження позивача у позовній заяві про находження в стані ліквідаційної процедури, відповідач зазначив, що за зобов`язаннями поточних кредиторів нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Відповідач також звернув увагу на положення абзацу другого пункту 4-3 розділу X Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, відповідно до якого відсутні заборони застосування штрафних санкцій контролюючим органом до суб`єктів господарювання, щодо яких було закрито провадження про банкрутство.

З урахування зазначеного, відповідач вважає позовні вимоги AT Одеська ТЕЦ необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 13.01.2021 року провадження по справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/7821/20.

Ухвалою суду від 12.08.2021 року провадження по справі поновлено у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/7821/20.

Ухвалою суду від 28.08.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Постановою Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 визнано Публічне акціонерне товариство Одеська ТЕЦ банкрутом та відкрито відносно ПАТ Одеська ТЕЦ ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців до 13.12.2017 року.

У п.10 вказаної постанови зазначено, що строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав (у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури).

AT Одеська ТЕЦ за 4 квартал 2016 року було подано податкову декларацію з екологічного податку № від 24.01.2017 року.

Також AT Одеська ТЕЦ за 1 квартал 2017 року було подано податкову декларацію з екологічного податку № від 19.04.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 задоволено клопотання Фонду державного майна України від 03.04.2018 року, провадження по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 про визнання банкрутом ПАТ Одеська ТЕЦ закрито, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру ліквідації ПАТ Одеська ТЕЦ та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого припинено.

AT Одеська ТЕЦ за 1 квартал 2019 року було подано податкову декларацію з екологічного податку № від 18.04.2019 року.

13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» здійснило наступні платежі, а саме:

відповідно до платіжного доручення № 1399 від 13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатило 46 842,71 грн. як сплата екологічного податку (за скиди забруднюючих речових безпосередньо у водні об`єкти) за 1 квартал 2019 року;

відповідно до платіжного доручення № 1400 від 13 травня 2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатила 10, 58 грн. як сплата екологічного податку (за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах) за 1 квартал 2019 року.

Позивач зазначає, що код виду сплати було зазначено 101, що є кодом виду сплати суми податків і зборів.

У січні 2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області проведено перевірку податкової звітності з екологічного податку, за 2017-2019 роки, за результатом якої складено Акт №960/15-32-51-04/5471158 від 24.01.2020 року (далі Акт перевірки).

В Акті перевірки зазначено, що позивачем порушено строки сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з екологічного податку, а саме: за податковою декларацією № від 24.01.2017 року; за податковою декларацією № від 19.04.2017 року.

На підставі Акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № , відповідно до якого до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 20% за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з екологічного податку, на загальну суму 9368,55 грн.

АТ «Одеська ТЕЦ» 25.03.2020 року було подано скаргу на податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № , за результатами якої ДПС України прийнято рішення від 19.05.2020 року №16511/6/99-00-08-05-05-06 про залишення без змін податкового повідомлення-рішення, а скарги - без задоволення.

Вважаючи податкове повідомлення рішення від 20.02.2020 року № , позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до пункту 54.1. статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 56.11. статті 56 ПК України, не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Згідно приписів пункту 57.1. статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Як зазначено у ст. 250ПК України, платники податку складають податкові декларації за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, подають їх протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу, до контролюючих органів та сплачують податок протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти, розміщення протягом звітного кварталу відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - за місцем розміщення стаціонарних джерел, спеціально відведених для цього місць чи об`єктів.

Платники податку перераховують суми податку, що справляється за викиди, скиди забруднюючих речовин та розміщення відходів, одним платіжним дорученням на рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, які забезпечують розподіл цих коштів у співвідношенні, визначеному законом.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

За приписами п.87.1 ст.87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Сплату грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також:

а) за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника);

б) за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів з урахуванням особливостей, визначених у пункті 43.4-1статті 43 цього Кодексу;

в) за рахунок суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (на підставі відповідної заяви платника) до Державного бюджету України".

За приписами п.87.9 ст.87 ПК України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому, відповідно до п.37.3 ст.37 ПК України, підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є, зокрема скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Водночас, відповідно до п. 1.3 ПК України, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів врегульовано Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14 травня 1992 року № 2343-XII ( в редакції Закону № 4212-VI від 22.12.2011 та послідуючими змінами, чинними станом на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) (далі Закон № 2343-XII).

Частиною першою статті 7 Закону № 2343-XII передбачено, що щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону № 2343-XII, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури:

господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо;

строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав;

у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута;

відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю;

продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Законом;

скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається;

вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі;

виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом.

За приписами п.4-3 Розділу Х Прикінцеві та перехідні положення Закону №2343-XII, провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Після припинення провадження у справі про банкрутство, забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Зазначені дії не поширюються на задоволення вимог поточних кредиторів, на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, на відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Суд зазначає, що аналіз положень пункту 1.3. статті 1 ПК України, частини першої статті 7 та частини першої статті 38 Закону 2343-XII, дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника у справі про банкрутство банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, порядок погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з такого боржника регулюється Законом 2343-XII.

Відповідно, системний аналіз положень пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України та положень частини першої статті 38 Закону 2343-XII дає підстави стверджувати, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Оскільки у розумінні пункту 1.3. статті 1 ПК України, вказаний кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом про банкрутство, а також, беручи до уваги те, що положеннями статті 38 Закону про банкрутство (яка встановлює наслідки визнання боржника банкрутом внаслідок відкриття ліквідаційної процедури, що є однією із судових процедур у справі про банкрутство) встановлено, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на підставі підпункту 37.3. статті 37 ПК України, суд дійшов висновку, що приписами статті 38 Закону 2343-XII передбачено підставу для припинення податкового обов`язку боржника, якого визнано банкрутом, щодо обчислення та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом.

Суд зазначає, що виникнення у боржника, щодо якого введено ліквідаційну процедуру у справі про банкрутство, податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом, матиме наслідком порушення права такого боржника, яке визначене законодавством, на звільнення від сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що у свою чергу суперечить принципу правової визначеності, який є одним із елементів верховенства права.

При цьому, норми частини першої статті 38 Закону 2343-XII не передбачають виникнення податкового обов`язку у боржника, щодо якого господарським судом відкрито ліквідаційну процедуру, з підстав самостійного визначення таким боржником обов`язку щодо обчислення та декларування плати на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, термін сплати за якими настав після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Тому, враховуючи приписи частини першої статті 38 Закону про банкрутство, а також положення підпункту 1.3. статті 1 та підпункту 14.1.147 статті 14 Податкового Кодексу України, суд вважає, що подання боржником, щодо якого введено ліквідаційну процедуру, декларацій до контролюючого органу не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Аналогічні висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №925/871/15, які, в силу положень ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковими для врахування.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем за 4 квартал 2016 року було подано податкову декларацію з екологічного податку № від 24.01.2017 року, а за 1 квартал 2017 року за було подано податкову декларацію з екологічного податку № від 19.04.2017 року.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що за 4 квартал 2016 року та за 1 квартал 2017 року позивачем подавались декларації з екологічного податку від 24.01.2017 року № та від 19.04.2017 року № відповідно.

Разом з цим суд зазначає, що постановою Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 визнано Публічне акціонерне товариство Одеська ТЕЦ банкрутом та відкрито відносно ПАТ Одеська ТЕЦ ліквідаційну процедуру, а ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 задоволено клопотання Фонду державного майна України від 03.04.2018 року, провадження по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 про визнання банкрутом ПАТ Одеська ТЕЦ закрито, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру ліквідації ПАТ Одеська ТЕЦ та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого припинено.

Тобто, податкові декларації з екологічного податку за 4 квартал 2016 року та за 1 квартал 2017 року подано позивачем в період ліквідаційної процедури після визнання банкрутом, а відтак, сума визначеного самостійно податкового зобов`язання не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

За таких підстав, відповідач дійшов помилкового висновку щодо наявності податкового боргу у позивача, який виник на підставі поданих позивачем податкових декларацій з екологічного податку за 4 квартал 2016 року та за 1 квартал 2017 року.

При цьому суд звертає увагу, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 року, яке залишено без змін постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року, визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в Одеській області щодо несписання/неприпинення податкових зобов`язань Акціонерного Товариства Одеська ТЕЦ, що виникли під час ліквідаційної процедури та, серед іншого, зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області припинити податкові зобов`язання Акціонерного Товариства Одеська ТЕЦ, що виникли на підставі податкових декларацій, поданих під час ліквідаційної процедури: з екологічного податку за 4 квартал 2016 року (із розрахунком № 1, розрахунком № 2, розрахунком № 3) № від 24.01.2017 року за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення в сумі 98779,44 грн.; скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти 42432,93 грн.; розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах 104,88 грн.; з екологічного податку за І квартал 2017 року (із розрахунком №1, розрахунком № 2, розрахунком № 3) № від 19.04.2017 року за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення в сумі 157957,97 грн.; скиди забруднюючих речовин безпосередньо у водні об`єкти 67321,95 грн.; розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах 324,70 грн.

Судом також встановлено, що позивачем здійснено оплату екологічного податку, за податковою декларацією з екологічного податку № від 18.04.2019 року, проте, відповідачем зараховано таку оплату у рахунок погашення податкового боргу за деклараціями з екологічного податку за 4 квартал 2016 року та за 1 квартал 2017 року.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність віднесення до податкових зобов`язань сум, визначених позивачем у податкових деклараціях з екологічного податку за 4 квартал 2016 року та за 1 квартал 2017 року, суд вважає безпідставним зарахування відповідачем сум здійсненої позивачем оплати податкових зобов`язань за податковою декларацією з екологічного податку № від 18.04.2019 року.

Щодо застосування штрафних санкцій у період ліквідаційної процедури, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 по справі № 818/1896/18 сформульовано наступний правовий висновок: підставою для припинення нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших видів санкцій за всіма видами заборгованості боржника є прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, що визначено нормою абзацу п`ятого частини першої статті 38 Закону № 2343-ХІІ в редакції Закону № 4212-VI (абзац четвертий частини першої статті 23 Закону № 2343-ХІІ, чинній до 19 січня 2013 року).

Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1089-р від 07.11.2014 року, внесені зміни до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.02.2013 року № 96 Про приватизацію об`єктів паливно-енергетичного комплексу, яким було включено ПАТ Одеська ТЕЦ до переліку об`єктів паливно-енергетичного комплексу та групи Г, які підлягають приватизації, які були чинними на момент постановлення ухвали Господарським судом Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010.

Як вже зазначено судом, відповідно до п.4-3 Розділу Х Прикінцеві та перехідні положення Закону №2343-XII, після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № , оскільки з часу визнання позивача банкрутом та запровадження ліквідаційної процедури до припинення справи про банкрутство, у позивача не виникло жодних податкових зобов`язань, в тому числі податкового боргу, протягом цього періоду законом заборонено нарахування будь-яких штрафних санкцій, а у відповідача, в свою чергу, не було жодних підстав для зарахування перерахованих позивачем грошових коштів за податковою декларацією з екологічного податку № від 18.04.2019 року в рахунок погашення податкових зобов`язань за податковими деклараціями позивача, поданими у період ліквідаційної процедури.

З огляду на зазначене, податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 2270 грн. судового збору.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову суд дійшов висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2270 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов АТ Одеська ТЕЦ (вул. Церковна, 29, м. Одеса, 65003, ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.02.2020 року № , відповідно до якого до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 9368,55 грн.

Стягнути за рахунок бюджетний асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) на користь АТ Одеська ТЕЦ (вул. Церковна, 29, м. Одеса, 65003, ) понесені судові витрати у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук