Справа № 640/7588/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження
25 серпня 2021 року м. Київ № 640/7588/21
Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом

ОСОБА_1
до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України,
Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту відповідач 1), адреса: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач 2), адреса: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) і Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки при звільненні за період з 02 серпня 2018 року по 30 грудня 2020 року;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2018 року по 30 грудня 2020 року (без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб) в сумі 487 860,30 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що до 01 серпня 2018 року він проходив військову службу в Збройних Силах України.

Станом на день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу, як зазначає позивач, військовою частиною не проведено з ним повного розрахунку, зокрема, йому не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, а також не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з чим позивач звертався до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2020 року у справі №640/551/20 Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України 31 липня 2020 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у адміністративній справі №640/12221/20 30 грудня 2020 року виплачено індексацію грошового забезпечення.

21 січня 2021 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 (правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) з заявою, в якій просив вжити заходів щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2018 року по 30 грудня 2020 року, проте, листом від 29 січня 2021 року позивача повідомлено про те, що військова частина НОМЕР_1 знадиться на фінансовому забезпеченні у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, а тому нарахування та виплата щомісячного грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення не належить до компетенції військової частини.

Крім того, як зазначено у позовній заяві, 21 січня 2021 року позивач також звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України з заявою, в якій просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний вище період, проте, листом від 11 березня 2021 року у задоволенні його вимог відмовлено, з посиланням на те, що відсутні правові підстави для застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в межах спірних правовідносин.

Вважаючи бездіяльність відповідачів, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відповідачами подано відзиви на позовну заяву, в яких останні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити.

Позивачем, в свою чергу, подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній підтримав заявлені ним позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

19 квітня 2021 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від представника Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

В обґрунтування поданого клопотання представник відповідача 1 послався на те, що позивач виключений зі списків особового складу військової частини на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 01 серпня 2018 року №145.

Тому, на переконання представника відповідача 1, днем коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав є день виключення зі списків з особового складу військової частини 01 серпня 2018 року, тобто, строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами сплинув 01 вересня 2018 року.

Обгрунтовуючи таку свою позицію щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, представник відповідача 1 послався у тому числі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

У зв`язку з чим представник відповідача 1 просив залишити вказану позовну заяву без розгляду.

Згідно з частиною 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 08 серпня 2018 року.

При цьому, судом також встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2020 року у справі №640/551/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88428603) у тому числі зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2018 рік.

На виконання вказаного рішення суду, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1 позивачу виплачено таку грошову компенсацію 31 липня 2020 року у розмірі 24997,13 грн.

Також, судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у справі №640/12221/20, яке набрало законної сили 19 листопада 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91224011, https://reyestr.court.gov.ua/Review/92965247) зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 березня 2016 року по 01 серпня 2018 року.

На виконання вказаного рішення суду, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення 30 грудня 2020 року у розмірі 4435,66 грн.

21 січня 2021 року позивач звернувся до відповідачів з заявами про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Листами від 28 та 29 січня 2021 року відповідач 2 повідомив позивача про те, що до компетенції військової частини НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 не належить нарахування та виплата грошового забезпечення та його додаткових видів, а також повідомлено, що військова частина перебуває на фінансовому забезпеченні у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.

Листом від 11 березня 2021 року відповідач 1 повідомив позивача про відсутність правових підстав для застосування в даному випадку положень статті 117 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні позивачу відмовив.

У зв`язку з чим 18 березня 2021 року позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Так, відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їхній розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд зазначає, що позиція позивача у позовній заяві зводиться до того, що в позові заявлені вимоги про стягнення коштів на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, які за своєю суттю прирівнюються до заробітної плати, звернення до суду з якими відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України не обмежується будь-яким строком.

В той же час, аналіз положень частини другої статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Слід наголосити на тому, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, та щодо застосування статті 233 Кодексу законів про працю України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями, зокрема військовослужбовцями.

Так, у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, помилковим є застосування положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України , оскільки передбачене статтею 117 Кодексом законів про працю України відшкодування не є заробітною платою (грошовим забезпеченням).

Крім того, суд зазначає, що висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду військовослужбовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, було викладено в постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у цій справі встановлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Слід також відмитити, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Таким чином, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положень статті 233 Кодексу законів про працю України.

Також, суд зазначає, що ухвалюючи рішення у справі №240/532/20, Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, і погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Як було встановлено судом звільнення позивача (виключення зі списків особового складу військової частини) відбулось 08 серпня 2018 року. Остаточний розрахунок з позивачем здійснено 30 грудня 2020 року.

Тобто, перебіг строку звернення розпочався 31 грудня 2020 року - з наступного дня за днем фактичного розрахунку.

В свою чергу, з огляду на положення частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, спливав цей строк 31 січня 2021 року, натомість, позивач, як вже було зазначено судом, до суду з вказаною позовною заявою звернувся лише 18 березня 2021 року, тобто за межами строку звернення.

Частиною 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Позивачем такої заяви разом з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду подано не було.

Враховуючи те, що до адміністративного суду з цією позовною заявою позивач звернувся з пропуском встановленого місячного строку, з урахуванням вимог статей 122,123 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про необхідність надання позивачу десятиденного строку для подання заяви про поновлення строку для звернення до адміністративного суду з вказаними позовними вимогами, в якій слід зазначити підстави пропуску строку звернення до суду, а також для надання доказів поважності причин його пропуску та після надходження від останнього цих документів розглянути клопотання представника відповідача 1 про залишення позовної заяви без розгляду.

В свою чергу, слід також зазначити, що частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини 2 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Враховуючи підстави та предмет позову, суд вважає за необхідне витребувати у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України належним чином оформлену довідку про грошове забезпечення позивача із зазначенням в ній середньоденного грошового забезпечення.

Керуючись статтями 77, 79, 80, 122, 123, частиною 13 статті 171, статтею 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:
1. Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

2. Встановити позивачу десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків.

3. Попередити позивача про те, що у випадку неусунення недоліків позовної заяви позовна заява буде залишена без розгляду відповідно до частини 14 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

4. Витребувати від Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України належним чином оформлену довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 із зазначенням в ній середньоденного грошового забезпечення.

5. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України подати через канцелярію Окружного адміністративного суду місті Києва (01051, місто Київ, вулиця Болбочана Петра, 1, корпус 1) в строк до 15 вересня 2021 року докази, зазначені в пункті 4 резолютивної частини цієї ухвали суду.

6. Контроль за виконанням пункту 4 резолютивної частини даної ухвали суду доручити начальнику Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.

7. Попередити начальника Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, що у випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені Кодексом адміністративного судочинства України.

8. Копію ухвали невідкладно надіслати сторонам у справі для виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя К.Ю. Гарник