Справа № 200/4838/21
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 р. Справа№200/4838/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши в порядку загального позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 )

до Волноваської районної адміністрації (85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБр, )

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до Волноваської районної адміністрації (85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБр, ), в якій позивач просить:

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року по справі № 0540/8825/18-а в сумі 33857 грн. 03 коп. (тридцять три тисячі вісімсот п`ятдесят сім гривень 03 копійки).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року по справі № 0540/8825/18-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду 23 квітня 2019 року та відповідно набрало чинності, позивача поновлено на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації та стягнуто на його користь середній заробіток в сумі 51428 (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн.. 40 коп.

Виконавчий лист пред`явлено до виконання 10 травня 2019 року.

На підставі розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації Донецької області № 10-рк від 13 червня 2019 року позивачу виплачено 51428 (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн.. 40 коп. згідно рішення суду.

За період з 18.02.2019 року по 13.06.2019 року Волноваська районна державна адміністрація не сплатила позивачу компенсацію за затримку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №0540/8825/18-а, хоча звертався до Волноваської районної державної адміністрації з відповідною заявою. Але відповіді не отримав. У рішенні Донецького окружного адміністративного суду по справі №0540/8825/18-а визначений середній заробіток за один день в розмірі 428,57 грн.

Вважає, що за період з 18.02.2019 року по 13.06.2019 року до моменту виплати середнього заробітку за рішенням суду Волноваська районна державна адміністрація повинна сплатити середній заробіток за 79 робочих днів. Загальна сума середнього заробітку за весь час затримки складає 33 857 грн. 03 коп. (тридцять три тисячі вісімсот п`ятдесят сім гривень 03 копійки). Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого представник зазначає наступне. Відповідно до статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Зазначає, що до моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Тобто, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі. У зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 26 квітня 2021 року Донецький окружний адміністративний суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження по справі.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 07 липня 2021 року розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

27 липня 2021 року судом закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Волноваської районної державної адміністрації (ідентифікаційний код 05419927, 85700, Донецька обл., Волноваський район, місто Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБР, буд. 1). З урахуванням наданих уточнень (від 17.12.2018 б/н) просив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації від 28.08.2018 № 22рк «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації; зобов`язати нарахувати та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 35003,22 грн.; зобов`язати нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 886,18 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. та судові витрати, пов`язані із прибуттям до суду, відриву від звичайний занять та витрати на професійну допомогу. Позов вмотивовано тим, що звільнення позивача з посади першого заступника голови Волноваської райдержадміністрації, на яку його призначено з 29.05.2018 року зі строком випробування на три місяці, є необґрунтованим, оскільки не зазначена чітка підстава для звільнення. Позов вмотивовано тим, що свою роботу позивач виконував у повному обсязі, згідно затверджених щотижневих планів, зауважень від керівника не поступало, дисциплінарних стягнень не було. Звільненням завдана моральна шкода, що оцінюється в 5000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Волноваської районної державної адміністрації про скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволені частково.

Визнано протиправним та скасоване розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації від 28.08.2018 №22рк «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації з 29 серпня 2018 року.

Стягнуто з Волноваської районної державної адміністрації (ідентифікаційний код 05419927, 85700, Донецька обл., Волноваський район, місто Волноваха, вулиця Героїв 51 ОМБР, будинок 1) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 29.08.2018 по 18.02.2019 в розмірі 51428 (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн. 40 коп. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків і обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення не оскаржувалась та набрало законної сили 23 квітня 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем виданий наказ від 13 червня 2019 року № 10-рк про поновлення позивача на посаді на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року по справі № 0540/8825/18-а.

Сторонами не заперечується та не є спірним питання щодо виплати на користь позивача 13 червня 2019 року 51 428 (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн.. 40 коп. згідно рішення суду.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

За приписами статті 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, стаття 116 Кодексу законів про працю України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 0540/8825/18-а встановлено, що позивач мав право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду України від 17.01.2019 року у справі №814/2648/16 та від 17.01.2019 року у справі №805/2706/17-а.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 року за N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу ІI Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року №100 встановлено, що в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

З метою відновлення порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.08.2018 по день винесення рішення (18.02.2019), тобто за 120 робочих днів, що у загальній сумі становить 51428,40 грн. (120 робочих днів х 428,57 грн середній заробіток на займаній посаді).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України кількість робочих днів у квітні - червні 2019 року - склала 35 днів за період з дня набрання рішенням у справі № 0540/8825/18-а (23.04.2019р.) по 13 червня 2019 року.

З огляду на викладене, затримка по виплаті коштів з 23 квітня 2019 року по 13 червня 2019 року - день фактичного розрахунку складає 35 робочих днів (428,57грн.* 35 днів = 14 999,95 гривень.)

Саме 23 квітня 2019 року мав був здійснений остаточний розрахунок з позивачем, а тому саме з цієї дати по день фактичної виплати і має бути стягнений середній заробіток.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року по справі № 0540/8825/18-а в сумі 14 999 грн. 95 коп.

За загальним правилом строк звернення до адміністративного суду з позовом складає 6 місяців, а для справ щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби - місячний строк. Однак ч. 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не обмежується будь яким-строком.

Відповідно до висновків Верховного Суду в постанові від 30 квітня 2020 року по справі № 260/1424/18, згідно зі ст. 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні КСУ від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначено, що у в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах із роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування даних виплат. Однією із таких гарантій КСУ визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає в працівника, незаконно позбавленого можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2-17, 19, 20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124, 125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до Волноваської районної адміністрації (85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБр, ) про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) з Волноваської районної адміністрації (85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБр, ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року по справі № 0540/8825/18-а у розмірі 14 999,95 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 30 серпня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова