Справа № 160/7004/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2021 року Справа № 160/7004/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у зарахуванні відомостей, що знаходяться в трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як особі, яка брала участь в бойових діях в Афганістані протиправною;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити в страховий стаж ОСОБА_1 для обчислення пенсії періоди роботи вказані в трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зарахувавши до загального стажу роботи періоди роботи зазначені в трудовій НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, та здійснювати виплату пенсії починаючи з моменту звернення до відповідача, а саме з 10.02.2021 року.
Ухвалою суду від 11.05.2021 року вказану справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі, згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За правилами частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Першим днем для прийняття рішення по даній справі є 11.07.2021р., що припадає на вихідний день (неділя), у зв`язку з чим, дане рішення прийнято першим робочим днем - 12.07.2021р.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити та зазначив, що відповідно до розрахунку стажу від 17.02.2021 р. позивачу призначена пенсія за віком з 29.11.2020р. Заборгованість по вплаті за період з листопада 2020 по лютий 2021 виплачена в березні 2021 додатковою відомістю. Загальний страховий стаж позивача зарахований по 31.12.2020 та складає: 25 років 02 місяці 27 днів. Згідно витягу із бази «ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії» по позивачу пенсій виплачується з березня 2021 року по теперішній час. Таким чином, вимоги щодо призначення позивачу пенсії за віком із зарахуванням до стажу періодів роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року та здійснення виплати пенсії починаючи з 10.02.2021 року є безпідставними.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно копії паспорту громадянина України НОМЕР_2 виданого 28.10.2020р., ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач 10.02.2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як особі, яка брала участь в бойових діях в Афганістані у відповднсті до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З вказаними діями позивач не погодився, що й стало підставою для звернення із відповідним позовом до суду.
За приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права, свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав, свобод людини є головним обов`язком держави.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою ст. 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» , встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Судом досліджено надану відповідачем копію витягу із бази «ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії», встановлено, що позивачу призначено пенсію за віком з врахуванням даних трудової книжки НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, а саме періодів роботи та військової служби: з 13.04.1983 р. по 06.08.1984 р. (військова служба строкова); з 07.08.1984 р. по 30.07.1986 р. (служба в період інших бойових дій); з 31.07.1986 р. по 31.07.1986 р. (війскова служба строкова); з 01.06.1998 по 30.11.1998; з 01.01.1999 по 31.05.1999; з 07.06.1999 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 31.03.2004; з 01.04.2004 по 31.05.2015; з 01.07.2015 по 19.05.2017; з 20.11.2020 по 31.12.2020. Згідно вказаного розрахунку пенсійного орану, останнім зараховано до пенсійного стажу 25 років 02 місяці 27 днів.
Судом досліджено трудову книжку ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, згідно якої остання містить наступні записи: з 04.07.1983 по 15.11.1983 працював в совхозі "Яковський"; з 15.10.1986 по 04.11.1986; з 10.11.1986 по 10.04.1987; з 15.04.1987 по 05.09.1987 працював в совхозі "Березовський" на посаді шофера; з 28.09.1987 по 29.05.1998 працював в Дніпродзержинському СЦ "Укрелектрочермет" на посаді водія; з 01.06.1998 по 31.05.1999 прийнятий по переводу до ВАТ "Дніповський металургійний комбінат"; з 07.06.1999 по 31.10.2003 працював в ВАТ "Магнит"; з 03.11.2003 по 31.03.2004 працював в ПП Укренергосервіс" на посаді електромонтера; з 01.04.2004 по 19.05.2017 працював в ТОВ "Укрспецсервіс"; з 30.11.2017 по 23.05.2018 працював в ТОВ "Хлібний Дім"; з 17.07.2018 по 25.10.2018 працював в ТОВ "РусТехПром НН"; з 28.11.2018 по 09.10.2020 працював в ТОВ "Нижегородське металообробному підприємстві".
З огляду на вищезазначене, суд критично ставиться до позиції відповідача щодо врахування при призначенні пенсії трудової книжки позивача, з оголяду на те, що пенсійним органом не враховано ряд періодів визначених вказаною трудовою книжкою.
Суд критично ставиться до вказаної позиції пенсійного органу, з огляду на наступне.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 (далі - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на нихпонад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови,що вонипідлягаютьдержавному соціальному страхуванню.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників`відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Крім того, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи пенсійним органом при призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 враховано дані трудової книжки НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, проте не всі періоди роботи.
Таким чином, відносно зарахування в страховий стаж ОСОБА_1 для обчислення пенсії періодів роботи вказаних в трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, суд погоджується з позицією позивача з огляду на те, що, належними документами, а саме трудовою книжкою підтверджено періоди роботи не враховані при обрахунку стажу згідно даних витягу із бази «ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії».
За таких обставин, суд доходить висновку, що надані позивачем документи в повному обсязі підтверджують наявність у позивача права на врахування спірних періодів роботи до трудового стажу.
Оскільки надані позивачем документи підтверджують роботу останнього, суд прийшов до висновку, що спірні періоди повинні бути зараховані до загального страхового стажу роботи позивача.
До аналогічних висновків прийшов також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.10.2018 року по справі №235/2357/17.
Водночас, щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком зарахувавши до загального стажу роботи періоди роботи зазначені в трудовій НОМЕР_1 від 04.07.1983 року, та здійснювати виплату пенсії починаючи з моменту звернення до відповідача, а саме з 10.02.2021 року., суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 29.11.2020р. позивачу призначено пенсію за віком.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Також, при вирішені цього спору, суд, відповідно до частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Поряд з тим, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень, з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
На підставі викладеного суд доходить висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо відмови в призначенні пенсії, є протиправними та необґрунтованими, оскільки у рішенні про відмову у призначенні пенсії не обґрунтовано мотиви не зарахування до стажу спірних періодів, а наведені підстави судом визнано необґрунтованими.
Оскільки позивачем підтверджено право на зарахування періодів роботи визначених у трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року та не врахованих пенсійним органом при призначенні пенсії, суд вважає що належним способом захисту порушених прав позивача буде: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_2 , до трудового (страхового) стажу періоди роботи визначні у трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року і не враховані пенсійним органом при обрахунку стажу роботи згідно даних витягу із бази «ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії» та провести перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) з 10.02.2021 року.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на задоволення позовних вимог суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у зарахуванні відомостей, що знаходяться в трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року до страхового стажу ОСОБА_1 для обчислення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як особі, яка брала участь в бойових діях в Афганістані протиправними.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_2 , до трудового (страхового) стажу періоди роботи визначні у трудовій книжці НОМЕР_1 від 04.07.1983 року і не враховані пенсійним органом при обрахунку стажу роботи згідно даних витягу із бази «ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії» та провести перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) з 10.02.2021 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова