Справа № 460/1149/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1149/20 пров. № А/857/8657/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту судового рішення 26 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ), в якому просила:

1) визнати за нею право на отримання з 04 липня 1995 року, як інвалідом ІІІ групи, 6 мінімальних пенсій за віком, 50 % додаткової пенсії від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії як непрацюючим пенсіонером та особою, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою;

2) визнати незаконними та протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті їй з 04 липня 1995 року, як інваліду ІІІ групи, 6 мінімальних пенсій за віком, 50 % додаткової пенсії від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру та особі, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою;

3) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату з 04 липня 1995 року, як інваліду ІІІ групи, 6 мінімальних пенсій за віком, 50 % додаткової пенсії від її мінімального розміру, а також підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру та особі, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто з часу призначення пенсії по інвалідності, яка пов`язана з Чорнобильською катастрофою;

4) зобов`язати відповідача нарахувати компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належної державної та додаткової пенсії з урахуванням проведених виплат, які були нараховані відповідно до постанови Володимирецького районного суду від 03 березня 2010 року, яка постановою Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2011 року змінена частково у справі № 2-а-112/10, постанови Володимирецького районного суду від 28 липня 2011 року у справі № 2-а-4298/11, постанови Володимирецького районного суду від 24 січня 2012 року у справі № 1702/9971/11, постанови Володимирецького районного суду від 10 травня 2011 року в справі № 2-а-1993/11, постанови Володимирецького районного суду від 11 січня 2012 року в справі № 2-а-8128/11, однак своєчасно не виплачені.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1149/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, вказаний позов було задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови позивачці в перерахунку та виплаті: підвищення до пенсії, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 27 березня 2011 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 02 лютого 2009 року, з 04 березня по 13 жовтня 2010 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року; державної пенсії, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 02 лютого 2009 року, з 04 березня по 13 жовтня 2010 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

Зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням раніше проведених виплат: підвищення до пенсії, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі двох мінімальних заробітних плат за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 27 березня 2011 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 02 лютого 2009 року, з 04 березня по 13 жовтня 2010 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року; державної пенсії, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 02 лютого 2009 року, з 04 березня по 13 жовтня 2010 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивачки про визнання протиправними дій відповідачів щодо виплат, передбачених статтями 39 (за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 27 березня 2011 року, з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року), 50, 54 (за періоди з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 02 лютого 2009 року, з 04 березня по 13 жовтня 2010 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в неналежних розмірах є обґрунтованими, підтверджуються наявними у справі доказами, а відтак підлягають до задоволення. Разом з тим, оскільки доказів виплати позивачці коштів на виконання рішень судів матеріали справи не містять, то у задоволенні позовних вимог щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід відмовити.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено сторонами.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та у цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити такі вимоги. Зазначає, що нарахування та виплата їй грошових коштів за рішеннями судів відбулося лише 02 жовтня 2020 року, а тому позивачка має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.

ГУ ПФУ своїй апеляційній скарзі просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивачка звернулася до суду із порушення строку, передбаченого статтею 112 Кодексу адміністративного судочинства України. Пенсію позивачки обчислено у відповідності до діючих норм пенсійного законодавства у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та часткового задоволення апеляційної скарги ГУ ПФУ, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 18 лютого 2004 року.

Позивачка проживає в селі Полиці Володимирецького району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

З 05 липня 1995 року по 01 серпня 1996 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 136410, виданою 05 липня 1995 року.

З 01 серпня 1996 року по 01 серпня 1998 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 136869, виданою 07 серпня 1996 року.

З 22 липня 1998 року по 01 серпня 2000 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 209414, виданою 22 липня 1998 року.

З 01 серпня 2000 року по 01 серпня 2001 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 005805, виданою 04 серпня 2000 року.

З 01 серпня 2001 року по 01 серпня 2003 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 018548, виданою 28 серпня 2001 року.

З 01 серпня 2003 року по 01 серпня 2006 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 048648, виданою 01 вересня 2003 року.

З 01 серпня 2006 року по 01 серпня 2009 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії МСЕ № 104201, виданою 08 серпня 2006 року.

З 14 серпня 2009 року та довічно ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії РВН № 163731, виданою 14 серпня 2009 року.

Згідно з довідкою Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ від 23 березня 2020 року № 619/04-3-16 позивачка перебуває на обліку у відповідача та з 01 вересня 2004 року отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи в розмірі відшкодування фактичних збитків за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Наявною у матеріалах справи копією особового рахунку № НОМЕР_2 підтверджується проведення позивачці таких пенсійних виплат: підвищення до пенсії, передбачене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у період з 03 березня 2010 року по 31 грудня 2014 року; додаткової пенсії, передбаченої статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 серпня 1996 року; основної пенсії, передбаченої статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 серпня 1996 року.

При цьому, позивачка з 01 січня 2016 року є непрацюючим пенсіонером.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 березня 2010 року по справі № 2-а-112/10 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області по відмови в перерахунку пенсії і додаткової пенсії ОСОБА_1 , як постраждалій від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інваліду третьої групи, починаючи з 01 лютого 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року; зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, передбачену статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в період з 01 лютого 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по час постановлення рішення судом, виходячи із розрахунку 6 (шести) мінімальних розмірів державної пенсії за віком, та щомісячної державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків від встановленого законодавством мінімального розміру державної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлених чинним законодавством протягом вказаного часу, з урахуванням здійснених виплат.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2011 року постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 березня 2010 року по справі № 2-а-112/10 у частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано та прийнято у цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області у перерахунку та виплаті пенсій ОСОБА_1 відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного згідно із частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області провести перерахунок та виплатити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період, починаючи з 03 лютого 2009 року по час постановлених рішення місцевим судом, виходячи з розрахунку 6 (шести) мінімальних розмірів державної пенсії за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків від встановленого законодавством мінімального розміру державної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму для осі, які втратили працездатність, встановлених чинним законодавством протягом вказаного часу, з урахуванням здійснених виплат.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 травня 2011 року в справі № 2-а-1993/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області по відмові в перерахунку основної і додаткової пенсій ОСОБА_1 у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основну пенсію, починаючи з 14 жовтня 2010 року по 10 травня 2011 рік, виходячи із розрахунку 6 мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії, починаючи з 14 жовтня 2010 року по 10 травня 2011 рік, в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків встановленого законодавством розміру мінімальної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлених чинним законодавством протягом вказаного часу, з урахуванням фактично виплачених сум та зміни прожиткового мінімуму. Постанова набрала законної сили 06 квітня 2012 року.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 липня 2011 року в справі № 2-а-4298/11 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області по відмові в перерахунку основної і додаткової пенсії ОСОБА_1 у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 10 травня 2011 року до настання обставин, з якими пов`язано припинення виплати пенсій конкретній особі або до зміни чинного законодавства, яке регулює виплату цих пенсій, виходячи із розрахунку 6 (шести) розмірів мінімальної пенсії за віком, та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків встановленого законодавством розміру мінімальної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму, для осіб, які втратили працездатність, встановлених чинним законодавством протягом вказаного часу з урахуванням фактично виплачених сум, та зміни прожиткового мінімуму. Постанова набрала законної сили 08 серпня 2011 року.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 січня 2012 року в справі № 1702/8128/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, передбачене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох мінімальних заробітних плат, з 28 березня 2011 року по 22 липня 2011 року, з урахуванням фактично здійснених виплат та зміни розміру мінімальної заробітної плати. Постанова набрала законної сили 20 вересня 2012 року.

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 січня 2012 року в справі № 1702/9971/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області по відмові в перерахунку основної і додаткової пенсій ОСОБА_1 у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано управління Пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 28 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року, виходячи із розрахунку 6 (шести) розмірів мінімальної пенсії за віком, та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, починаючи з 28 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків встановленого законодавством розміру мінімальної пенсії за віком, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму, для осіб, які втратили працездатність, встановлених чинним законодавством протягом вказаного часу, з урахуванням фактично виплачених сум та зміни прожиткового мінімуму. Постанова набрала законної сили 18 жовтня 2012 року.

На виконання вказаних судових рішень відповідачем проведені відповідні перерахунки пенсійних виплат позивачки, що підтверджується розпорядженнями від 16 червня 2010 року № 122963, від 01 липня 2011 року № 122963, від 30 вересня 2011 року № 122963, від 03 листопада 2011 року № 122963, від 15 серпня 2012 року, від 11 листопада 2013 року № 122963.

За наслідками розгляду заяви позивачки щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії у зв`язку з проживанням на території радіоактивного забруднення, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та державної пенсії особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірах, передбачених відповідно статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також виплати компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії на виконання судових рішень по справах №№ 2-а-112/10, 2-а-1993/11, 2-а-4298/11, 1702/8128/11 та 1702/9971/11, відповідач листом від 28 січня 2020 року за № 5816/07.1-59 повідомив про відсутність підстав для перерахунку відповідних пенсійних виплат та нарахування компенсації.

ОСОБА_1 не погодилася із такими діями ГУ ПФУ та звернулася до адміністративного суду із цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

На переконання апеляційного суду, наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати мають компенсаторний характер.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17) та від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17) та в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України і частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення спору.

З позовними вимогами про зобов`язання відповідача нарахувати компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 звернулася 20 лютого 2020 року.

При цьому, як слідує з матеріалів справи, виплата позивачці пенсії відбулась на виконання судових рішень від 06 грудня 2011 року у справі № 2-а-10637/11, від 13 жовтня 2011 року у справі 2-а-8135/11, від 11 січня 2012 року у справі № 1702/8128/11, від 11 липня 2011 року у справі № 22-а-523/11, від 28 липня 2011 року у справі 2-а-4298/11 лише 02 жовтня 2020 року (а.с. 107).

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, апеляційний суд з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивачки приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за невиконання рішень судів від 06 грудня 2011 року у справі № 2-а-10637/11, від 13 жовтня 2011 року у справі 2-а-8135/11, від 11 січня 2012 року у справі № 1702/8128/11, від 11 липня 2011 року у справі № 22-а-523/11, від 28 липня 2011 року у справі 2-а-4298/11.

Несвоєчасна виплата суми пенсії відбулась з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Статтею 7 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З позовом про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії позивачка звернулася до суду після отримання листа-відмови відповідача про виплату такої компенсації та в межах строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіряючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату підвищення до пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та державної пенсії, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в належних розмірах апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року № 340/1019/19).

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява № 48778/99).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Щодо захисту соціальних прав, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

Водночас, тривала пасивна поведінка особи не вказує про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (пункт 4.9 вказаного Порядку № 22-1).

Водночас, пенсія є щомісячним періодичним платежем, розмір такої відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Відтак, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Вказане відповідає висновкам Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, яка вважала за необхідне відступити від висновків, викладених, зокрема, у постановах від 29 жовтня 2020 року у справі №816/197/18, від 20 жовтня 2020 року у справі №640/14865/16-а, від 25 лютого 2021 у справі № 822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема, зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 816/197/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 640/14865/16-а, а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 822/1928/18) та Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі № 240/12017/19 дійшла висновку, щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України у спорах цієї категорії: 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів; 2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/ несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Згідно із статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, враховуючи висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції, надаючи правову оцінку аргументам сторін, приходить до висновку, що отримання позивачем листа ГУ ПФУ від 28 січня 2020 року у відповідь на її заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а вказує лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через значний проміжок часу після отримання пенсії ще в 2002 році, не вказавши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду, а тому аргументи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України є підставними і обґрунтованими.

При цьому чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги за період з 01 січня 2002 року по 19 серпня 2019 року слід залишити без розгляду

Щодо позовних вимог до ГУ ПФУ за період з 20 серпня 2019 року, апеляційний суд зазначає таке.

Стаття 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так:

« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

28 грудня 2014 року прийнятий Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII (далі - Закон № 76-VІІІ), підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесені зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Вказаний Закон набрав чинності 1 січня 2015 року.

4 лютого 2016 року прийнятий Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 987-VIII (далі - Закон № 987-VІІІ), який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 1 січня 2016 року, а також включив до Закону № 796-ХІІ статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування Законом № 76-VІІІ пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VІІІ у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

При цьому у рішенні Конституційного Суду України встановлений порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VІІІ, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону № 796-ХІІ вказане рішення не містить.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Таким чином, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 1 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VІІІ, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VІІІ.

Стаття 39 у редакції Закону № 987-VІІІ, яка чинна з 1 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак, редакція статті 39, яка була чинна до 1 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону № 796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VІІІ спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 1 січня 2016 року статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 987-VІІІ. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Відтак, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Водночас, вирішуючи питання про належний до виплати розмір вказаної доплати, суд керується таким.

Відповідно до статті 63 Закону № 796-ХІІ, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України (далі - БК України).

Відповідно до частини першої статті 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

З 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII (далі - Закон № 79-VІІІ), пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України доповнений пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що вказані вище положення Закону № 79-VІІІ не були визнанні неконституційними.

Таким чином, з 01 січня 2015 року Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ.

Як зазначено раніше, з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відтак, з 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, що діяла до 1 січня 2015 року в частині, яка не змінена Законом № 987-VІІІ.

Тому, стаття 39 вказаного Закону № 796-ХІІ з 17 липня 2018 року має такий зміст:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення

Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».

У іншій частині стаття 39 Закону № 796-ХІІ діє у редакції Закону № 987-VІІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року по справі № 240/4937/18.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачка, як непрацюючий пенсіонер, з 20 серпня 2019 року має право на щомісячне отримання доплати до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ. Тому відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачці вказаної доплати з 20 серпня 2019 року є протиправною.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, подані апеляційні скарги необхідно задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції скасувати та адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково у частині нарахування та виплати щомісячної доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ, починаючи з 20 серпня 2019 року. Позовні вимоги за період з 01 січня 2002 року по 19 серпня 2019 року щодо визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату підвищення до пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та державної пенсії, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону № 796-ХІІ залишити без розгляду.

Окрім того, слід задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за невиконання рішень судів від 06 грудня 2011 року у справі № 2-а-10637/11, від 13 жовтня 2011 року у справі 2-а-8135/11, від 11 січня 2012 року у справі № 1702/8128/11, від 11 липня 2011 року у справі № 22-а-523/11, від 28 липня 2011 року у справі 2-а-4298/11.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1149/20 у частині задоволення позову та прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахування та виплаті компенсації за втрату частини доходів згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання рішень судів від 06 грудня 2011 року у справі № 2-а-10637/11, від 13 жовтня 2011 року у справі 2-а-8135/11, від 11 січня 2012 року у справі № 1702/8128/11, від 11 липня 2011 року у справі № 22-а-523/11, від 28 липня 2011 року у справі 2-а-4298/11 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» у зв`язку із порушенням термінів виплати пенсії, яка була нарахована на виконання рішень судів від 06 грудня 2011 року у справі № 2-а-10637/11, від 13 жовтня 2011 року у справі 2-а-8135/11, від 11 січня 2012 року у справі № 1702/8128/11, від 11 липня 2011 року у справі № 22-а-523/11, від 28 липня 2011 року у справі 2-а-4298/11, по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячної доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, починаючи з 20 серпня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, починаючи з 20 серпня 2019 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 01 січня 2002 року по 19 серпня 2019 року залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар