Справа № 160/17185/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 160/17185/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року (суддя Букіна Л.Є., м. Дніпро) у справі № 160/17185/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІН-ВЕЛД"

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (відповідач-1), Державної податкової служби України (відповідач-2)

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення комісії ГУ ДПС у Дніпропетровській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такий реєстрації від 04.11.2020 року № 2102828/42489481, від 31.08.2020 року 1881686/4289481;

- зобов`язати ДПС України зареєструвати податкові накладні від 13.09.2020 року № 7, від 06.11.2019 року № 2, подані підприємством для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено повністю, оскільки суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості та наявності відповідних правових підстав.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач -1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи.

Так, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що обов`язок підтвердити реальність операцій, за якими було складено податкові накладні, виникає у платника податку з моменту зупинення такої податкової накладної, а для отримання відповідної податкової вигоди такий платник податків зобов`язаний надати первинні документи до Комісії регіонального рівня, що ним були складені відповідно до Закону № 996-ХІУ.

Комісією ГУ ДПС у Дніпропетровській області у межах свої повноважень та у спосіб, що передбачений Законом надано оцінку тим документам, які було подано платником податку, але у зв`язку з тими підставами, на яких ґрунтується оскаржуване рішення, йому було відмовлено у такій реєстрації у зв`язку з недоведеністю реальності господарської операції.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції не було досліджено саме той факт, що податкова накладна, яка була подана позивачем, відповідає всім критеріям відповідно до Пункту 12 Порядку 1246 і її можливо зареєструвати у ЄРПН. Хоча, при цьому, судом прийнято рішення про зобов`язання ДПС України саме зареєструвати податкові накладні, які були зупинені.

Отже, суд попередньої інстанції фактично взяв на себе повноваження суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі), до компетенції якого, у даному випадку, віднесено розгляд пояснень та документів, здійснення автоматичної перевірки податкових накладних та/або розрахунку коригування в ЄРПН.

Крім того, судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, суть яких зводиться до того, що адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши у межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є суб`єктом господарювання - юридичною особою, створеною у 2009 році, основним видом діяльності якого є неспеціалізована оптова торгівля (код КВЕД 46.90). За наслідками господарських операцій позивачем складено податкові накладні від 13.09.2020 року № 7, від 06.11.2019 року № 2 та направлено їх на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За результатами обробки названих податкових накладних, автоматизованою системою «Єдине вікно подання електронних документів» ДФС України позивачеві надіслано квитанції про зупинення їх реєстрації відповідно до п. 201.16 ст.201 ПК України з тієї причини, що вони відповідали вимогам пп.1.6 п.1 «Критеріїв ризиковості платника податку». Підприємству запропоновано надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію ПН/РК в ЄРПН.

Користуючись зазначеним правом, підприємство в електронному вигляді направило на адресу податкового органу повідомлення щодо подачі документів про підтвердження реальності та правомірності здійснення господарської операції, відображених у податкових накладних та копії первинних та додаткових документів щодо здійснення цієї операції.

Однак, комісією ГУ ДФС у Дніпропетровській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації прийнято оскаржені рішення від 04.11.2020 року № 2102828/42489481, від 31.08.2020 року 1881686/4289481, яким позивачеві відмовлено у реєстрації податкових накладних 13.09.2020 року № 7, від 06.11.2019 року № 2 відповідно.

Підставою прийняття цих рішень зазначено ненадання платником податків копій документів, зокрема: первинних документів щодо придбання товарів.

Питання правомірності вказаних рішень є предметом розгляду в цієї справі.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, виходив з того, що належної мотивації підстав та причин віднесення підприємства до ризикових платників податків відповідно до пп.1.6 п.1 Критеріїв Державної фіскальної служби України №959/99-99-07-18 від 21.03.2018 оскаржені рішення відповідача-1 не містять, документи, на підставі яких позивача віднесено до такого переліку, відповідачем до суду також не надано.

Відповідачем також не надано суду: переліку платників податків, щодо яких виявлено ознаки ризиковості, згідно з п.1.6 Критеріїв, іншої інформації, що розглядалася Комісією, які згідно «Порядку формування територіальними органами та структурними підрозділами ДФС переліку ризикових платників податків» обов`язково додаються до протоколу засідання Комісій.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували затвердження Критеріїв ризиковості платників податків відповідним наказом Державної фіскальної служби України.

Фактичне виконання умов договорів позивача з ТОВ «Стальконструкція-110» та ФОП ОСОБА_1 підтверджується долученими до матеріалів справі копіями первинних документів.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача-1, що підставою прийняття оскаржених рішень є ненадання товаро-транспортних накладних, оскільки по-перше, такі рішення таких обґрунтувань не містить, а по-друге, ТТН не є первинним документами бухгалтерського обліку.

Лист ДФС від 21.03.2018 № 959/99-99-07-18 щодо критеріїв ризикованості, який по суті містить норми права, не може вважатися чинним нормативно-правовим актом, оскільки не зареєстрований Мінюстом. Жодного іншого нормативно-правового акту, який би визначав критерії ризиковості як підставу для зупинення реєстрації податкових накладних, законотворцем не прийнято.

Для належного захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати ДПС України зареєструвати податкові накладні від 13.09.2020 року № 7, від 06.11.2019 року № 2 у ЄРПН датою їх фактичного отримання, оскільки задоволення такої позовної вимоги є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції та, з огляду на доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

Суд першої інстанції керувався Постановою Кабінету Міністрів України №1246 від 29.12.2010 року, якою затверджено Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних (надалі - Порядок №1246, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 21 лютого 2018 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин), якою затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд першої інстанції зазначив, що лист Державної фіскальної служби України №959/99-99-07-18 від 21.03.2018, в якому встановлені «Критерії ризиковості платника податку», не є нормативним актом, а тому не може бути застосований.

Разом з тим, слід звернути увагу, що на час зупинення реєстрації податкової накладної №2 від 06.11.2019 та № 7 13.09.2019 року критерії ризиковості платника податків були визначені листом ДФС України від 07.08.2019 р. N 1962/99-99-29-01-01, а на час прийняття рішення Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної /розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 1881686/42489481 від 31.08.2020 та № 2102828/42489481 від 04.11.2020 унормовані Порядком № 1165, якій діє з 01.02.2020 року.

У постанові від 02.04.2019 в справі № 822/1878/18 Верховний Суд висловив позицію щодо протиправності блокування податкових накладних /розрахунків коригування на підставі критеріїв, які всупереч вимогам ст. 201.16 ПК України затверджені не Кабінетом Міністрів, а звичайним листом ДФС України.

Щодо оскаржуваних рішень відповідача-1, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом Міністерства фінансів України №520 від 12.12.2019 затверджено Порядок прийняття рішень про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Порядок №520), який визначає механізм прийняття рішень про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Реєстр), реєстрацію яких відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) зупинено в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 2-4 Порядку №520 прийняття рішень про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Реєстрі, реєстрацію яких зупинено, здійснюють комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі головних управлінь Державної податкової служби України в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДПС (далі - комісія регіонального рівня).

Комісія регіонального рівня протягом п`яти робочих днів, що настають за днем отримання пояснень та копій документів, поданих відповідно до п. 4 цього Порядку, приймає рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної/ розрахунку коригування в Реєстрі та надсилає його платнику податку в порядку, встановленому статтею 42 Кодексу.

У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі платник податку має право подати копії документів та письмові пояснення стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, для розгляду питання прийняття комісією регіонального рівня рішення про реєстрацію/відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі.

Пунктом 5 Порядку №520 визначено перелік документів, необхідних для розгляду питання прийняття комісією регіонального рівня рішення про реєстрацію/відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі, реєстрацію яких зупинено в Реєстрі, може включати: договори, зокрема зовнішньоекономічні контракти, з додатками до них; договори, довіреності, акти керівного органу платника податку, якими оформлено повноваження осіб, які одержують продукцію в інтересах платника податку для здійснення операції; первинні документи щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм і галузевої специфіки, накладні; розрахункові документи та/або банківські виписки з особових рахунків; документи щодо підтвердження відповідності продукції (декларації про відповідність, паспорти якості, сертифікати відповідності), наявність яких передбачено договором та/або законодавством.

Пунктами 6, 7 Порядку №520 передбачено, що письмові пояснення та копії документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, платник податку має право подати до контролюючого органу протягом 365 календарних днів, що настають за датою виникнення податкового зобов`язання, відображеного в податковій накладній/розрахунку коригування.

Письмові пояснення та копії документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, платник податку подає до ДПС в електронній формі за допомогою засобів електронного зв`язку з урахуванням вимог Законів України Про електронні документи та електронний документообіг, Про електронні довірчі послуги та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку.

Згідно з пунктами 9 - 11 Порядку №520, письмові пояснення та копії документів, подані платником податку до контролюючого органу відповідно до пункту 4 цього Порядку, розглядає комісія регіонального рівня.

Комісія регіонального рівня приймає рішення про реєстрацію / відмову в реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування в Реєстрі за формою згідно з додатком до цього Порядку.

Комісія регіонального рівня приймає рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі в разі: ненадання платником податку письмових пояснень стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, реєстрацію яких зупинено в Реєстрі; та/або ненадання платником податку копій документів відповідно до пункту 5 цього Порядку; та/або надання платником податку копій документів, складених/оформлених із порушенням законодавства.

Зі змісту спірного рішення від 04.11.2020 року № 2102828/42489481 вбачається, що підставою для його прийняття є ненадання платником податку первинних документів щодо постачання/придбання товарів/послуг, зберігання і транспортування, навантаження, розвантаження продукції, складські документи (інвентаризаційні описи), у тому числі рахунки-фактури/інвойси, акти приймання-передачі товарів (робіт, послуг) з урахуванням наявності певних типових форм та галузевої специфіки, накладних. В додатковій інформації зазначено про відсутність накладних.

Аналогічні підстави зазначені і в рішенні Комісії від 31.08.2020 року 881686/4289481, додатково зазначається про відсутність документів щодо місць зберігання (складських приміщень).

Колегія суддів також враховує, що позивачем були подані на розгляд відповідача пояснення документи, що підтверджують господарські операції. Однак, жодної оцінки таким документам надано не було та жодної інформації щодо неналежності таких документів вимогам законодавства в оскаржуваному рішенні не наведено.

Посилання на вказану підставу в обґрунтування прийняття рішення про відмову у реєстрації, за відсутності встановленого законодавством вичерпного переліку документів, та, за умови не наведення доказів того, що подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, свідчить про протиправність такого рішення.

Отже, спірні рішення не містять чіткого визначення підстав для відмови Комісії у реєстрації податкових накладних позивача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем-1, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийнятого оскаржуваного рішення. З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення прийнято скаржником необґрунтовано, всупереч вимогам чинного законодавства, у зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів про втручання у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає, що згідно ч.4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

У справі, що розглядається, можна дійти висновку про те, що відповідач використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду відповідних документів, поданих позивачем, а тому належним способом порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 160/17185/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов