Справа № 500/184/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/184/21 пров. № А/857/9833/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гудима Л.Я.,

Святецького В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Військового госпіталю Національної гвардії України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі суддею Чепенюк О.В.) в адміністративній справі № 500/184/21 за позовом ОСОБА_1 до Військового госпіталю Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військового госпіталю Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військовий госпіталь Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військовий госпіталь Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.06.2017 по день фактичної виплати грошової компенсації відпустки шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу Військового госпіталю Національної гвардії України останнім не проведено з ним розрахунків з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військового госпіталю Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення із списків особового складу Військового госпіталю Національної гвардії України, а саме 02.06.2017.

Зобов`язано Військовий госпіталь Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення із списків особового складу Військового госпіталю Національної гвардії України, а саме 02.06.2017.

Зобов`язано Військовий госпіталь Національної гвардії України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 133 712,38 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині виплати на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, його оскаржив Військовий госпіталь Національної гвардії України, який вважає, що рішення суду першої інстанції винесене за невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на отримання належної звільненому позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті КЗпП України є безпідставним.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовому госпіталі Національної гвардії України. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 01.04.2015 (а.с.17).

Наказом начальника Військового госпіталю Національної гвардії України від 02.06.2017 №125 (по стройовій частині) капітана медичної служби ОСОБА_1 , старшого ординатора-анестезіолога хірургічного відділення, звільненого з військової служби у відставку відповідно до пункту б (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону Про військовий обов`язок і військову службу, з 02.06.2017 виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с.18-19).

При звільненні позивача із військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2017 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України № 3551-ХІІ, ОСОБА_1 виплачено не було, у зв`язку з чим він звернувся до Військового госпіталю Національної гвардії України із відповідною заявою (вхідний №158 від 17.11.2020).

Відповідач листом від 15.12.2020 №1/376 Про надання інформації щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку повідомив заявника, що відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей надання військовослужбовцям додаткової відпустки як учасникам бойових дій в особливий період припинено. Тому підстав для надання додаткових видів відпусток у період з 2015 року по 2017 рік не було. Усі види соціальних виплат при звільненні ОСОБА_1 було виплачено з врахуванням вимог наказу МВС України від 15.03.2018 №200 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (а.с.15-16).

Позивач вважає, що оскільки виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідачем у день його звільнення не проведено, то він має право на виплату такої компенсації та на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції покликався на те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в т.ч. за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що відповідачем не було зроблено. У зв`язку з чим Військовий госпіталь Національної гвардії України зобов`язаний виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 133712,38 грн.

Статтею 308 КАС України визначено межі перегляду судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до частини першої цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині зобов`язан-ня Військового госпіталю Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 133 712,38 грн, а в решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, суд апеляційної скарги перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вимогами частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Спірні правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Закон України від 20 грудня 1991 р. № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Проте вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

А закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

З огляду на зазначене є правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Всупереч цим приписам, відповідач просить в задоволенні позову в цій частині відмовити з огляду на те, що на час розгляду справи існує спір щодо суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, належної позивачу до виплати, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити істотність цього розміру порівняно із середнім заробітком, що повинно бути враховано при застосуванні положень статті 117 КЗпП України.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що частиною третьою статті 3 КАС України офіційне з`ясування всіх обставин у справі є однією з основних засад (принципом) адміністративного судочинства.

А за вимогами частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Як видно з довідки начальника Військового госпіталю Національної гвардії України № 13 від 11.02.2021:

середньоденне грошове забезпечення на день звільнення позивача становило 371,70 грн,

загальна сума нарахованого грошового забезпечення на час звільнення позивача склала 44 707,62 грн,

сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 - 2017 роки становить 15 611,68 грн (а.с. 34).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, та довідки про розмір грошового забезпечення позивача буде складати 516 663 грн (1390 днів х 371,70 грн).

Разом з тим, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, Велика Пала Верховного Суду зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інших встановлених судом обставини справи.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, від 10.05.2019 у справі № 715/714/16, від 30.05.2018 у справі 461/6803/16-ц, для проведення розрахунків належної до стягнення суми затримки розрахунку має також визначатись істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

З урахуванням викладеного, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 611,68 грн:

15 611,68 грн : 516 663 грн = 0,030

0,030 Ч 1390 (дні затримки розрахунку) Ч 371,70 грн (середня заробітна плата за один день) = 15 499,89 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням викладених вище обставин.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку щодо помилкового розрахунку суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військового госпіталю Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року в адміністративній справі № 500/184/21 в частині зобов`язання Військового госпіталю Національної гвардії України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 133 712,38 грн скасувати.

Прийняти в цій частині постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військовий госпіталь Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15 499 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн 89 коп.

У задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовити.

У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року в адміністративній справі № 500/184/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький