Справа № 420/13043/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2021 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому представник позивача просить суд:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за заявою від 26.03.2021 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати розмір та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 07.10.2009 року по 01.03.2014 року, поновити виплати з дати припинення та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.07.2021 року о 15:16:12 справа №420/13043/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 29.07.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 проживала у м. Одесі та отримувала пенсію за віком та надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим її знято з обліку та виплату пенсії припинено. За результатом судового розгляду справи постановою суду від 31.03.2015 року позивачці поновлено виплату пенсії. Втім позивачкою встановлено, що з 01.12.2019 року виплата пенсії знову припинена до з`ясування. За результатом розгляду заяви представника позивачки від 26.03.2021 року про поновлення виплати пенсії листом ГУПФУ в Одеській області відмовлено в поновленні виплати пенсії, у зв`язку із чим позивачка звернулась до суду.

З відзиву на позовну заяву (вх.№45035/21 від 17.08.2021 року) вбачається, що відповідач позов не визнає, оскільки законодавством не передбачено прийняття органами Пенсійного фонду України заяви про поновлення виплати пенсії, наданої представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Оскільки позивач звернувся до Головного управління з порушенням порядку звернення, така заява була розглянута відповідачем в порядку Закону України Про звернення громадян та надано позивачу лише роз`яснення стосовно порядку та умов звернення до відповідного органу з заявою про поновлення виплати пенсії. Вимога представника позивача щодо здійснення перерахунку розміру та поновлення виплати пенсії за віком позивачу не підлягає задоволенню, оскільки це призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що до грудня 1997р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у АДРЕСА_2 , отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії їй було припинено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2015р. визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 03.03.2014 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01.08.2011 року по 02.03.2014 року залишено без розгляду.

Виплата пенсії позивачу здійснювалась на банківський рахунок відкритий у АТ КБ «ПриватБанк».

13.02.2020р. позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою долучити до пенсійної справи ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 27.11.2019р., надіслати на адресу для листування довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії за віком ОСОБА_1 , за період з 01.09.2017р. по лютий 2020р., та виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії.

16.06.2020р. представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою долучити до пенсійної справи ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену копію довіреності № 120/18 від 28.01.2018р. надіслати на адресу представника довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.09.2017р. по червень 2020р., та виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії.

Листом ГУПФУ в Одеській області № 5690-5724/Г-02/8-1500/20 від 07.07.2020р. повідомлено, що виплата пенсії призупинена з 01.12.2019р. до з`ясування.

26.03.2021р. представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою (дод. 3 до Порядку 22-1) та просив виплатити пенсію з 07.10.2009р. по 01.03.2014р., перерахувати розмір пенсії, поновити виплати з дати припинення, в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням всіх підвищень індексацій, надбавок та доплат, виплачувати на визначений банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.18).

Листом ГУПФУ в Одеській області № 6644-6487/Г-02/8-1500/21 від 23.04.2021р. повідомлено, що відповідно до п.10 Порядку виплати пенсії та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999р. № 1596 заява про виплату пенсії подається особисто до органу Пенсійного фонду України за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті в межах України (а.с.4).

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Гарантоване громадянам Конституцією України право на соціальний захист передбачене в Законі України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та в Законі України Про пенсійне забезпечення, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ч. 3 ст. 1, ст. 92 Закону України Про пенсійне забезпечення, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.49, ст. 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не було укладено. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.

Однак, рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, вбачається, що оспорюваними нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення). У п. 54 рішення зазначено, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст.51 Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу УПФ має право відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 червня 2018 року по справі №577/50/17-а та у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України має враховуватися судом.

Враховуючи вищевикладене, представник позивачки ОСОБА_2 , який діє на підставі Довіреності від 10.02.2021 року (а.с.6), звернувся до Головного управління для поновлення пенсії позивачки за заявою від 26.03.2021 року.

Відповідно до п. 1.5, 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Днем звернення за поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

З матеріалів справи вбачається, що уповноважений представник позивача 26 березня 2021 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, в якій просив виплатити пенсію з 07.10.2009р. по 01.03.2014р., перерахувати розмір пенсії, поновити виплати з дати припинення, в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням всіх підвищень індексацій, надбавок та доплат, виплачувати на визначений банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.18).

Згідно з п. 2.8, 2.22, 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача до заяви додано всі необхідні копії документів, зокрема: заяву представника позивача про поновлення/перерахунок пенсії від 26.03.2021 року; нотаріально засвідчені копії довіреності, паспорта позивача.

Згідно із п. 4.1, 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Нормами законодавства передбачена можливість подачі такої заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні посилання на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та необхідні документи поштою.

При цьому, відповідач по суті заяву про поновлення та перерахунок пенсії ОСОБА_1 не розглянув та відповідне повідомлення про ненадання оригіналів документів про стаж, вік та заробітну плату на адресу представника позивача не надсилав, а лише направив на адресу представника позивача листа з приводу того, що законодавством не передбачено прийняття заяви про поновлення виплати пенсії від особи, яка діє за довіреностю та представляє інтереси іншої особи-пенсіонера.

Суд дійшов висновку про помилковість таких тверджень відповідача з наведених вище підстав.

Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області не вчинено дій, передбачених Порядком № 22-1 щодо розгляду заяви про виплату пенсії з 07.10.2009р. по 01.03.2014р., перерахунок розміру пенсії, поновлення виплати з дати припинення, в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням всіх підвищень індексацій, надбавок та доплат, виплату на визначений банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», тому такі дії слід визнати протиправними.

Щодо вимог позивача зобов`язального характеру, суд звертає увагу що, оскільки заява позивача по суті не розглядалася, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, які передбачають можливість виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути у встановленому законодавством порядку по суті заяву про поновлення виплати та перерахунок пенсії ОСОБА_1 від 26.03.2021 року з урахуванням висновків суду, що наведені у рішенні суду.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки відповідач по суті заяву позивача не розглядав та рішення про відмову у поновленні виплати пенсії по суті порушеного питання не приймав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання перерахувати розмір та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 07.10.2009 року по 01.03.2014 року, поновити виплати з дати припинення та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідач не навів будь-яких змістовних аргументів на противагу доводам позовної заяви, не довів, що його відмова у розгляді заяви по суті ґрунтується на підставах, встановлених законодавством.

Позивачка звільнена від сплати судового збору ухвалою суду від 29.07.2021 року.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не розгляду по суті заяви представника ОСОБА_1 від 26.03.2021 року про поновлення виплати їй пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути у встановленому законодавством порядку по суті заяву про поновлення виплати та перерахунок пенсії ОСОБА_1 від 26.03.2021 року з урахуванням висновків, що наведені у рішенні суду.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян