Справа № 613/99/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 р.Справа № 613/99/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Сеник О.С., м. Богодухів, повний текст складено 22.03.21 року по справі № 613/99/21

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції , Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Харківській області Горбачова Юрія Геннадійовича, в якому просив суд скасувати постанову серії ДП18 № 475694 від 16.01.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором взводу № 2 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Харківській області, молодшим лейтенантом поліції Горбачовим Юрієм Геннадійовичем, якою застосовано до позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 22 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішення суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, вважає , що судом неправильно застосовано норми матеріального права, не надано належної оцінки доводам позовної заяви. Крім того, Відповідачем не доведено обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи. Також , апелянт вважає, що судове рішення порушує його право на справедливий Суд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішення прийнято невмотивовано, а також наявний факт ігнорування судом обґрунтованих аргументів відповідача є порушенням ст. 6 Конвенції. Вважає , що надана відповідачем фотографія не є витягом з бази даних митних органів та не засвідчена гербовою печаткою, тобто даний документ незрозумілого походження взагалі не може бути доказом у розумінні статті 72 КАСУ. Зазначення технічного запису має включати найменування технічного засобу, модель, інвентарний номер, тип та модель носія (карта пам`яті або флеш-карта), всі ці данні відсутні в оскаржуваній постанові, таким чином такі докази є недопустимими. Більш того, у постанові зазначений прилад, який взагалі не передбачений чинним законодавством до використання органами поліції у службовій діяльності. Відеозаписи не є безперервними та складаються із ряду окремих відеофайлів. Окрім цього, серед вказаних записів немає жодного, який зафіксував би, що саме позивач керував ТЗ. Позивач вважає юридично неспроможніми намагання Відповідача поєднати відео з різних приладів в один доказ таким чином, щоб частина обставин доказування містилось на одному відео, а частина на іншому. На наданих відеозаписах можливо розрізнити тільки перші букви номерного знаку транспортного засобу, таким чином суд ніяк не міг встановити, що це саме той автомобіль, який зазначений в оскаржуваній постанові. Більш того, на відео не видно ані колір авто, ані марку, ані модель авто. Позивач вважає, що постанова була винесена без додержання встановленої КУпАП процедури, яка є значно ширшою, ніж роз`яснення прав та заповнення бланку постанови інспектором поліції. Відповідачем порушена процедура притягнення до відповідальності, яка полягає у тому, що не складався протокол про адміністративне правопорушення. Процес розгляду справи не відповідав вимогам ст. 279 КУпАП, обставини передбачені ст. 280 КУпАП не з`ясовувалися, права особи - правопорушника передбачені ст. 268 КУпАП щодо отримання ним правової допомоги дотримані не були. Законом «Про Національну поліцію» та зазначеною нормою не передбачено повноваження на провадження у справах про адміністративні правопорушення цієї категорії щодо таких транспортних засобів, а також винесення рішень про застосування адміністративних стягнень. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладені в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22.03.2021р. повністю і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Департаментом патрульної поліції і УПП в Харківській області до суду надано відзив на апеляційну скаргу , повністю заперечують проти її задоволення, вважають , що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, які підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які надані до суду представником відповідачів та які підтверджують правомірність оскаржуваної постанови. Зазначають , що основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, час, місце вчинення якого підтверджено відеоматеріалами зі службових відео реєстраторів ХА 01898, 2102 та відомостей бази даних Національної поліції ІПНП, відсутність яких б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення.

За правилами ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Сторони повідомлялись як на почтові адреси так і на електронні адреси, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою інспектора роти № 3 батальйону № 1 УПП в Харківській області ДПП Горбачова Ю.Г. від 16.01.2021 серії ДП18 № 475694 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 8 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

Як зазначено в оскаржуваній постанові, 16.01.2021 о 22 год. 35 хв. за адресою : м. Харків, вул. Полтавській шлях, 115, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобомAvensis номерний знак НОМЕР_1 , належним VAB «AUTOEUROLOGICA», щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України : транспортний засіб перебуває на території України з порушення строків перебування в режимі «тимчасове ввезення» терміном до 1 року, згідно бази ІПНП транспортний засіб ввезено 26.12.2019 STSEPANENKA IHAR та передано в керування особі ОСОБА_1 , який не поміщував у митний режим «тимчасове ввезення», чим порушено вимоги ст. 380 Митного кодексу України та ст. 31 Закону України «Про дорожній рух». Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП.

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.8 ст. 121 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови інспектор УПП в Харківській області Горбачов Ю.Г. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України Про дорожній рух від 30.06.1993 №3353-ХІІ (далі - Закон №3353) цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.

Стаття 14 Закону №3353 зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 Закону №3353 передбачено, що водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту.

Згідно з ч.8 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною першою статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року.

За приписами ч. 5 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Статтею 481 Митного кодексу України встановлено відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення або строку тимчасового вивезення товарів чи втрату транспортних засобів.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених норм у сукупності та в контексті запровадження заборони керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України та цілей Закону №3353 свідчить, що порушення вказаної заборони посягає на безпеку дорожнього руху, отже адміністративне правопорушення передбачене ч.8 ст.121 КУпАП є правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст.23 Закону України Про Національну поліцію поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

До основних повноважень поліції входить регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. У випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частина восьма статті 121).

Таким чином, до компетенції органів Національної поліції належить розгляд справ про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України, і накладати адміністративні стягнення.

За положеннями статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з"ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 10 ч.1 ст. 35 Закону України Про Національну поліцію передбачено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не помішували в митний режим транзиту, а також у разі, якщо водій порушив правила дорожнього руху України.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1ст.35 Закону України Про Національну поліцію поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 був зупинений поліцейським правомірно.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо протиправності не складання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки згідно з ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП оспорювання особою допущеного порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не покладає на уповноважену особу обов`язку зі складення протоколу про таке правопорушення.

Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частина 2 ст.77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи згідно з відомостей Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» автомобіль Toyota Avensis, номерний знак НОМЕР_1 , країна реєстрації Литва, був ввезений на територію України 26.12.2019, через пункт пропуску «Нові Яриловичі-Нова Гута», тимчасове ввезення до 1 року, громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити в т.ч. відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

У відповідності до п. 9 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів i технічних засобів, що мають функції фото- i кінозйомки, відеозапису, засобів фото- i кінозйомки, відеозапису.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

За визначенням п. 3 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2019 за № 28/32999, портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.

За приписами п. 4 цієї Інструкції під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.

Наведені вище положення Інструкції № 1026 вказують на те, що нагрудна камера поліцейського та портативний відеореєстратор є одним і тим самим технічним засобом, використання якого прямо передбачено нормами Закону України «Про Національну поліцію».

Як зазначено в п. 7 оскаржуваної постанови серії ДП18 № 475694 від 16.01.2021, до постанови додається відеозапис з бодікамери № АЗ 01898 та 2102.

Таким чином, інспектором, у відповідності до вищенаведених положень Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції № 1026, здійснено відеозапис на портативні відеореєстратори та згідно з вимогами ч. 3 ст. 283 КУпАП зазначено ці технічні засоби у постанові як «бодікамера» із вказівкою на конкретну серію і номер використаних портативних відеореєстраторів.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Як свідчать матеріали адміністративної справи, відповідачем, на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, було надано до суду відеозаписи №№ , , , , № , , , , , , , , з бодікамер та відеореєстратора, які відображені в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності , засвідчені електронним цифровим підписом відповідача та підпадають під визначення електронного доказу встановлене ст.99 КАС України. Також, надано фотозйомку ( роздруківка з відеореєстратора) завірену належним чином.

Колегія суддів дослідила вищевказані відеозаписи та фотографії, з яких вбачається, що вказаний транспортний засіб з номерним знаком НОМЕР_1 , 16.01.2021 експлуатувався саме позивачем ОСОБА_1 .

Відеозаписом № , розпочатим 16.01.2021, о 22:34 год. зафіксовано зупинку транспортного засобу, а відеозаписами № (22:34 22:39), № (22:39-22:44), № (22:44-22:49), № (22:49-22:54), № (22:54-22:59), № (22:59 23:04), № (23:04 23:09), № (23:09 23:14), (23:14 23:19) стоянка цього транспортного засобу, з них можливо розрізнити перші букви номерного знаку транспортного засобу GE.

Відеозаписами № (22:34 22:39) та № (22:39 22:43), факт ознайомлення з якими підтвердив представник позивача, відображено розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, а відеозаписом (23:10 23:14) оголошення складеної постанови позивачеві, від отримання якої ОСОБА_1 відмовився.

З вказаних відеозаписів вбачається, що позивач розумів причину зупинки та суть правопорушення, яке ставилося йому у вину, не заперечував факту його вчинення. У присутності позивача поліцейським було досліджено відомості бази даних ІПНП та встановлено, що транспортний засіб ввезений на територію України у 2019 році. На запитання поліцейського, хто ввозив транспортний засіб на територію України, ОСОБА_1 відповів, що не знає, а відтак, підтвердив той факт, що користується та керує автомобілем не та особа, яка його ввезла на територію України. При цьому, позивач спілкувався з поліцейськими, знаходячись на водійському місці цього транспортного засобу. Наявності жодних інших осіб в цей час в автомобілі відеозаписом не зафіксовано.

Колегією суддів встановлено з відеозапису № , що ОСОБА_1 при співбесіді з працівниками патрульної поліції фактично підтвердив факт керування транспортним засобом, задаючи питання щодо повторної зупинку та подальшого руху даним транспортним засобом.

Колегія суддів зазначає , що подаючи позов , ОСОБА_1 жодних доводів , що він не знаходився в даному транспортному засобі не наводив, а заперечував виключно щодо керування , що спростовується вищевстановленим.

Позивач не оспорював при розгляді справи про притягнення до адміністративного відповідальності допущене порушення та не заперечував проти притягнення до відповідальності.

Також , відеозаписом № (23:09 23:14) зафіксовано, як позивач виходить з водійського місця цього транспортного засобу (23:14), а відеозаписом (23:14 23:19) як позивач сідає в цей транспортний засіб (23:19).

Колегія суддів вважає , що події , які відображені на вказаних відеозаписах, фактично підтверджують обставини та висновки , викладені в оскаржуваній постанові.

Посилання апелянта на те, що інформація щодо ввезення на територію України транспортного засобу є неналежним та недопустимим доказом колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки зазначена довідка містить дані, які відображають обставини ввезення на територію України транспортного засобу Toyota Avensis з номерним знаком НОМЕР_1 країна реєстрації Литва; дата ввезення на територію України - 26.12.2019; пункт пропуску - Нові Яриловичі-Нова Гута; митний режим в який поміщено автомобіль - тимчасове ввезення терміном до 1 року; особа, яка здійснила ввезення транспортного засобу Stsepanenka Ihar. До суду надано оригінал такої довідки (а.с. 66)

Таким чином, вищевказаний документ (довідка) містить всю необхідну інформацію, яка стосується обставин ввезення автомобіля Toyota Avensis з номерним знаком НОМЕР_1 на територію України, щодо якого встановлені обмеження, встановлені МК України та є належним доказом у справі, оскільки в даних спірних відносинах з`ясуванню підлягає інформація про обставини ввезення на територію України автомобіля, яким 16.01.2021 керував апелянт.

Також ст. 25 Закону України Про Національну поліцію визначає, що поліція здійснює інформаційно-аналітичну діяльність виключно для реалізації своїх повноважень, визначених цим Законом.

Поліція може створювати власні бази даних, необхідні для забезпечення щоденної діяльності органів (закладів, установ) поліції у сфері трудових, фінансових, управлінських відносин, відносин документообігу, а також міжвідомчі інформаційно-аналітичні системи, необхідні для виконання покладених на неї повноважень.

Стаття 27 цього ж Закону надає поліцейському безпосередній оперативний доступ до інформації та інформаційних ресурсів інших органів державної влади з обов`язковим дотриманням норм Закону України "Про захист персональних даних.

Інформаційна взаємодія між митними органами та Національною поліцію України здійснюється відповідно до Порядку електронної інформаційної взаємодії Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства фінансів України та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України та Міністра фінансів України, затвердженого наказом МВС України та Міністерства фінансів України від 13.05.2020 № 386/208, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.05.2020 за № 446/34729.

Як зазначено у п. 2 розділу І цього Порядку інформаційну взаємодію відповідно до цього Порядку здійснюють Міністерство внутрішніх справ України, Державна міграційна служба України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Міністерство фінансів України, Державна податкова служба України, Державна митна служба України, Державна служба фінансового моніторингу України та Державна казначейська служба України (далі - суб`єкти інформаційних відносин).

Суб`єкти інформаційних відносин передають та приймають інформаційні файли в обсягах та за змістом, необхідних для надання адміністративних послуг або здійснення інших повноважень відповідно до покладених на них завдань (п.3 розділу І Порядку).

Відповідно до п. 5 Переліку відомостей, що передаються та приймаються в порядку інформаційної взаємодії інформаційних систем (додаток до Порядку), розпорядником відомостей стосовно транспортних засобів та осіб, стосовно яких органами доходів і зборів виявлено порушення строків тимчасового ввезення транспортних засобів та/або строків переміщення транспортних засобів у митному режимі транзиту; транспортних засобів особистого користування, тимчасово ввезених на митну територію України та/або поміщених у митний режим транзиту та громадян, які їх ввозили чи поміщували в митний режим транзиту є Держмитслужба, а одержувачами відповідної інформації МВС, Адміністрація Держприкордонслужби та Національна поліція.

Враховуючи викладене, суд вказує на наявність правових підстав для використання працівниками Національної поліції відомостей, розпорядником яких є Держмитслужба, зокрема, стосовно транспортних засобів, щодо яких порушено строки митного режиму «тимчасове ввезення», та осіб, які ввезли вказані транспортні засоби та помістили їх у цей митний режим.

Враховуючи викладене, суд відхиляє посилання позивача на закінчення строку дії проекту, в рамках якого органам поліції надавався доступ до АСМО «Інспектор-2006», затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 № 479, оскільки повноваження Національної поліції щодо використання відомостей про дотримання митного режиму «тимчасове ввезення» здійснюються нею на підставі інших нормативних актів Закону України «Про Національну поліцію» та вказаного вище Порядку.

Отже, працівниками патрульної поліції правомірно було отримано та досліджено відомості, які знаходяться в базах даних державних органів влади і які стосуються обставин ввезення, митного оформлення та перебування на території України транспортних засобів, а доводи є недоцільними, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що позивача при розгляді справи 16.01.2021 було повідомлено про використання працівниками патрульної поліції відомостей з бази даних ЄАІС (ІПНП).

Доводи апелянта про порушення поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення в частині нероз`яснення йому процесуальних прав та ненадання можливості скористатися правовою допомогою, спростовуються наданим представником відповідачів відеозаписами № , № , № , згідно з якими після зупинки транспортного засобу інспектором патрульної поліції повідомлено водію причину зупинки, повідомлено, що ним буде розглядатися справа про притягнення до адміністративної відповідальності, роз`яснено водію його права, зокрема і право користуватися правовою допомогою, а також роз`яснено порядок набрання постановою законної сили, строки її оскарження.

З наданих відповідачем відеозаписів судом не встановлено того, що позивачем під час розгляду справи заявлялися будь-які клопотання, зокрема, і щодо необхідності отримання правової допомоги, у зв`язку з чим ці доводи позивача є необґрунтованими.

Намір скористатися правовою допомогою було виявлено позивачем вже після складення та оголошення йому оскаржуваної постанови, коли вирішувалось питання про отримання її позивачем на руки чи поштою, в результаті чого позивач скористався правом відмови від отримання постанови.

Колегія суддів зазначає, що надані відповідачем до матеріалів справи відеозаписи є доказом того, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення позивачу було роз`яснено суть інкримінуємого йому правопорушення та обставини його скоєння, а також доказом того, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відбувалось згідно з вимогами та у відповідності до ст.ст. 268, 280 КУпАП.

Доказів, які спростовують факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, позивачем не надано.

Отже, вищезазначеними обставинами та наявними в матеріалах справи доказами доведено, що ОСОБА_1 керував легковим автомобілем марки Toyota Avensis, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрованим у республіці Литва, який був ввезений на територію України 26.12.2019 громадянином ОСОБА_3 та щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та передання у користування особі, яка не ввозила його на митну територію України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Колегія суддів зазначає , що положення вказаних статей ґарантують кожному право подати до суду будь-який позов щодо його прав і обов`язків та на їх ефективний захист, якими апелянт скористався.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Посилання апелянта на Меморандум , на сторінки сайтів в Інтернеті , будь-які обіцянки тощо, колегія суддів не приймає до уваги , оскільки вони не змінюють вимоги вищенаведених норм Закону , які підлягають застосуванню.

Доводи позивача на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22.03.2021 по справі № 613/99/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош