Справа № 160/6323/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2021 року Справа № 160/6323/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
при секретарі судового засіданняФедуркіній А.В.
представника позивача представника відповідача Чіп Я.М., Олійник А.І.,
21 квітня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАФИК" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову начальника Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Бикова Вячеслава Леонідовича № 226668 від 11 березня 2021 року про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700 гривень;
- стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 гривень та судовий збір 2270 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при ухваленні відповідачем спірної постанови порушено порядок розгляду справи, а саме відсутні докази належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи про накладання штрафу відповідно до п.п. 26,27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року (надалі Порядок № 1567).
Крім цього, позивач не був перевізником, який 15.01.2021 року здійснював перевезення вантажу, оскільки наявна та долучена до матеріалів справи товаротранспортна накладна № 864550923 від 15 січня 2021 року, заявка на переведення вантажу від 15.01.2021 року, договір- заявка на перевезення № 15/1 від 15.01.2021 року підтверджує, що кінцевим перевізником вантажу під час зупинки працівниками відповідача для відповідного контролю транспортного засобу автомобіля «РЕНО» д.н.з НОМЕР_1 з напівпричепом д.н.з НОМЕР_2 є ТОВ «Д.Транс».
Відповідачем наданий відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволені позовних вимог та зазначає, що відповідачем було отримано лист ТОВ «КОСМОС» від 24.02.2021 року до якого була долучена копія заявки на перевезення автомобільним транспортом б/н від 15.01.2021 року між ТОВ «КОСМОС» та позивачем, тому відповідачем було правомірно зроблено висновок про те, що саме ТОВ «Трафик» є перевізником вантажу та суб`єктом відповідальності за порушення вимог законодавства на транспорті.
Разом із цим, вважає посилання позивача на неповідомлення про час та місце розгляду справи помилковим, оскільки долучені докази до відзиву свідчать про направлення позивачу рекомендованого листа із викликом на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Звертає увагу суду, також, на правовий висновок Верховного Суду по справі № 820/4810/17.
Окремим клопотанням відповідач просить суд зменшити заявлені позивачем до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу.
Позивачем 27.07.2021 року була надана відповідь на відзив, а відповідачем заперечення, які по суті зводяться до аналогічних доводів сторін, які викладені у першій та другій заяві по суті справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.06.2021 року.
В подальшому підготовче засідання перенесено на 08.07.2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 року закрите підготовче провадження в адміністративній справі № 160/6323/21 та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 20 липня 2021 року.
На адресу суду 12 липня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу по справі № 160/6323/21, клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву по справі № 160/6323/21, клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про залучення до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Космос».
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 44 КАС України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 180 КАС України, у підготовчому засіданні суд:
1) оголошує склад суду, а також прізвища секретаря судового засідання, перекладача, спеціаліста, з`ясовує наявність підстав для відводів;
2) з`ясовує, чи бажають сторони вирішити спір шляхом примирення або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді;
3) у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви;
4) вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, заміну позивача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше;
5) роз`яснює учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи;
6) з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі;
7) з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом, чи причини їх неподання; пропонує учасникам справи надати суду додаткові докази або пояснення; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових та електронних доказів за їх місцезнаходженням; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання; вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше;
8) вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста;
9) за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову;
10) вирішує заяви та клопотання учасників справи;
11) направляє судові доручення;
12) встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення;
13) встановлює строк для подання пояснень третіми особами;
14) встановлює строки та порядок врегулювання спору за участю судді за наявності згоди сторін на його проведення;
15) призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (засідань) для розгляду справи по суті;
16) встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання;
17) вирішує питання про колегіальний розгляд справи;
18) здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
Отже, збирання, дослідження та вивчення необхідних доказів є завданням саме підготовчого провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 180 КАС України клопотання та заяви учасника справи з питань, визначених у частині третій цієї статті, подані після закриття підготовчого засідання, залишаються без розгляду, за винятком випадків, коли вони стосуються доказів, поданих після закриття підготовчого засідання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті.
06.07.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, проте, до закриття підготовчого провадження у справі від відповідача клопотання про продовження строку підготовчого провадження або надання строку для надання доказів представником відповідача під час підготовчого судового засідання до суду не надходило.
Відповідно до ч.1 ст. 192 КАС України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
З урахуванням вищевикладеного, відзив на позовну заяву, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу по справі № 160/6323/21, клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву по справі № 160/6323/21, клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про залучення до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Космос» залишені судом без розгляду.
Протокольною ухвалою від 20 липня 2021 року розгляд справи по суті викладено на 10.08.2021 року.
Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позов та відповідь на відзив, заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
На підставі направлення на перевірку № 010872 від 04.01.2021 посадовими особами Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (надалі управління) 15.01.2021 було проведено рейдову перевірку, за результатами якої складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 262839 від 15.01.2021.
Даним актом зафіксована наступна інформація, а саме: вантажний транспортний засіб - RENAULT (державний номер НОМЕР_3 ) із напівпричепом SСНMITZ (державний номер НОМЕР_4 ) був зупинений на 87км автомобільної дороги М-06 «Київ Чоп», належність транспортного засобу ОСОБА_1 .
Керував транспортним засобом RENAULT (державний номер НОМЕР_3 ) із напівпричепом SСНMITZ (державний номер НОМЕР_4 ) водій ОСОБА_2 .
Актом перевірки встановлено, що на вказаний транспортний засіб не оформлений протокол перевірки та адаптації тахографа ,який відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.п. 3.3. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року № 385 повинен знаходитись у водія і надаватись дл перевірки повноваженим на те посадовим особам.
Управлінням Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки було направлено акт № 262839 від 15.01.2021 до Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки для розгляду за місцем знаходження позивача та прийняття відповідного рішення.
За результатами розгляду справи відповідачем прийнято постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 226668 від 11 березня 2021 року, якою встановлено порушення ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 1700,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним позовм, отже предметом розгляду у даній справі є правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень в розумінні ст.2 КАС України спірного рішення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III.
Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до частини 11 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.
За приписами частини 3 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (пункт 8 Положення №103).
Згідно з пунктом 15 Порядку здійснення контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до п. 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктами 26, 27 Порядку № 1567 визначено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням. У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.
Постановою Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі № 820/4810/17, на яку посилається відповідач, зроблений правовий висновок, відповідно до якого відсутність особи під час розгляду справи про накладання адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростувати вину у суді, та, у зв`язку із цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
З урахуванням викладеного вище, суд відхиляє доводи позивача про незаконність ухваленої відповідачем постанови про накладення штрафу з підстав неповідомлення його про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення останнього про час та місце розгляду спрвави відповідачем відносно позивача.
Разом із цим, доводи позивача про те що він не був кінцевим перевізником, який виконував перевезення вантажу 15 січня 2021 року, а отже не може бути суб`єктом правопорушення, на думку суду є слушним з огляду на наступне.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством.
Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тобто, як зазначено в абзаці 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.
Відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до перевізників.
Таким чином, спірним питанням в межах даної справи є встановлення факту чи був позивач перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» на час складання акту про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 262839 від 15.01.2021 року.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (стаття 33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
З аналізу наведених норм законодавства, можна зробити висновок, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, в тому числі за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 39 та ст. 48 Закону №2344-III, є автомобільний перевізник, який здійснює за власний кошт перевезення вантажів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору - заявки на перевезення № 15/1 від 15.01.2021 року перевізником вантажу під час зупинки транспортного засобу RENAULT, державний номер НОМЕР_3 із напівпричепом SСНMITZ, державний номер НОМЕР_4 , працівниками Укртрансбезпеки для відповідного контролю, було товариство з обмеженою відповідальністю «Д.Транс», яке отримало для перевезення вантажу замовлення від ТОВ «Трафик» згідно з договором заявки № 15/1, якому в свою чергу ТОВ «Космос» замовило перевезення свого вантажу.
Стаття 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Це означає, що кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Оскільки матеріали справи не містять доказів визнання договору заявки № 15 недійсним, а нікчемність такого правочину не встановлена законом, то суд вважає, що саме ТОВ «Д. Транс» є кінцевим перевізником, який здійснював перевезення вантажу на замовлення позивача по справі, а отже ТОВ «Трафик» не може бути належним суб`єктом накладання адміністративно господарського штрафу.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вищенаведене, суд робить висновок, що під час винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 226668 від 11 березня 2021 року відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а отже, наявні підстави для її скасування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу суд не вбачає підстав для його задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 7 ст. 139 вказаного Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно д ост. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.
До суду були надані: договір про надання професійної правничої допомоги від 09 грудня 2021 року, детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару, квитанції від 16.04.2021 року в підтвердження оплати гонорару в розмірі 3500 гривень, тарифи щодо розміру правничої допомоги, Наказ № 6ОД, адвокатський ордер, свідоцтва адвоката.
Зазначені документи перевірені та приймаються судом оскільки вони є належними доказами, а обсяг, складність й кількість наданої професійної правової допомоги Адвокатського об`єднання «Радник» відповідають вартості таких послуг та критеріям розумної співмірності.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суддя Дніпроптеровського окружного адміністративного суду Ніколайчук С.В. перебувала у щорічній відпустці з 13.08.2021 року по 20.08.2021 року.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Бикова Вячеслава Леонідовича № 226668 від 11 березня 2021 року про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700 гривень.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 серпня 2021 року.

Суддя С.В. Ніколайчук