Справа № 640/11238/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року м. Київ № 640/11238/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26, в якій позивач просить:

- визнати незаконними та скасувати протокол №7 від 01 лютого 2021 року засідання комісії з питань призначення одноразової грошової допомоги Адміністрації Державної прикордонної служби України в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» капітану запасу ОСОБА_1 та рішення №27 від 05 лютого 2021 року з питань призначення одноразової грошової допомоги Адміністрації Державної прикордонної служби України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» капітану запасу ОСОБА_1 ;

- зобов`язати адміністрацію Державної прикордонної служби України повторно розглянути заяву та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 25% від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 21 червня 2020 року наказом голови Державної прикордонної служби України від 19 червня 2020 року №564-ос він звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключений зі списків особового складу.

27 травня 2020 року Госпітальною ВЛК Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь Державної прикордонної служби України) проведено медичний огляд позивача з метою визначення ступеня його придатності до військової служби.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, 12 січня 2021 року ЦМСЕК №2 йому встановлено 25% втрати професійної працездатності внаслідок захворювання, що пов`язані з проходженням військової служби.

11 вересня 2020 року, як вказано у позовній заяві, позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги.

29 березня 2021 року позивачем отримано витяг з протоколу №7 від 01 лютого 2021 року та рішення №27 від 05 лютого 2021 року про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги, з тих підстав, що виплати такої допомоги здійснюється у разі встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, а не у зв`язку з проходженням військової служби.

На переконання позивача такі висновки відповідача не грунтуються на вимогах чинного законодавства, чим порушується його право на отримання одноразової грошової допомоги, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 19 червня 2020 року позивач був звільнений з військової служби в запас та був виключений зі списків особового складу.

27 травня 2020 року позивачу встановлено 25% втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

У зв`язку з чим, 11 вересня 2020 року, як зазначено у відзиві на позовну заяву, позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги.

05 лютого 2021 року відповідачем прийнято рішення №27 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а не у разі отримання захворювання під час проходження військової служби.

Тому, на переконання представника відповідача, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки він має звернутись до суду з позовом про визнання протиправним та невірним висновку військово-лікарської комісії в частині пов`язання отриманого ним захворювання з проходженням військової служби.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді офіцера відділення забезпечення функціонування інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт-5» відділу інформаційно-статистичного забезпечення.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 18 червня 2020 року №560-ос позивача звільнено у запас Збройних Сил України за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом Голови Державної прикордонної служби України від 19 червня 2020 року №564-ос виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 21 червня 2020 року.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про хворобу №242/244 позивача визнано обмежено придатним до військової служби та зазначено, що захворювання, ТАК, пов`язані з проходження військової служби.

Крім того, 12 січня 2021 року Центральною МСЕК №2 позивачу видано довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії 12 ААА №038454, відповідно до якої останньому з 27 травня 2020 року встановлено 25% втрати працездатності та зазначено причину втрати професійної працездатності: захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.

У зв`язку з встановленням з 27 травня 2020 року 25% втрати професійної працездатності, позивач 11 вересня 2020 року звернувся до відповідача з відповідною заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказані документи, як вбачається з матеріалів справи, були прийняті відповідачем та розглянуті на засіданні комісії з питань призначення одноразової грошової допомоги Адміністрації Державної прикордонної служби України 01 лютого 2021 року, що підтверджується копією витягу з Протоколу №7.

Так, за результатами розгляду документів позивача комісія дійшла висновку про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з чим ухвалила підготувати відповідне рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Більш того, відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення №27 від 05 лютого 2021 року позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 25% втрати професійної працездатності, з огляду на те, що захворювання ОСОБА_1 не пов`язані з виконанням обов`язків.

Вважаючи протиправними протокол та рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту - Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповідності до частини 1 статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Згідно частини 9 статті 16-3 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту - Порядок № 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;

у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, судом встановлено, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 25% втрати професійної працездатності з 27 травня 2020 року.

Більш того, слід зауважити, що частиною 1 статті 16-4 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ визначено підстави, за якими призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, зокрема, визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Вказані положення кореспондуються з положеннями, зазначеними у Порядку №975.

При цьому, судом встановлено, що відповідач відмовив у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що у довідці про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії 12 ААА №038454, відповідно до якої позивачу встановлено 25% втрати працездатності, зазначено, що причиною втрати професійної працездатності є захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, а не захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, що, на переконання відповідача, свідчить про відсутність у позивача права на отримання цієї допомоги.

Тобто, позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті допомоги з підстав, не передбачених чинним законодавством.

Більш того, слід зазначити, що виконання обов`язків військової служби здійснюється під час проходження військової служби, відповідно, визначення «під час проходження військової служби» є більш широким та включає в себе і час виконання обов`язків військової служби.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2018 року у справі №750/5074/17, та, з урахуванням частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, у суду в даному випадку відсутні підстави для відступу від нього.

З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що рішення №27 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» капітану запасу ОСОБА_1 , затверджене Головою Державної прикордонної служби України 05 лютого 2021 року є протиправним та таким, що не грунтується на вимогах чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

В свою чергу, щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування протоколу засідання комісії №7 від 01 лютого 2021 року, яким ухвалено підготувати рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 суд зазначає про їх необгрунтованість з огляду на те, що вказаний протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України та є лише передумовою для прийняття оскаржуваного позивачем рішення, яким йому відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з чим вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України повторно розглянути заяву та прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 25% від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 16-2 Закону 20.12.1991 №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Пунктом 7 Порядку №975 передбачено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

Згідно частини 5 статті 16-3 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) були відряджені. У такому самому порядку здійснюється виплата одноразової грошової допомоги особам, які мають право на її отримання у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, якого було відряджено до державного органу, установи, організації із залишенням його на військовій службі.

Зважаючи, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що єдиною підставою для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги стало помилкове трактування відповідачем понять «проходження військової служби» та «виконання обов`язків військової служби», а також з урахуванням того, що судом встановлено право позивача на отримання цієї допомоги та своєчасність звернення останнього з відповідною заявою до відповідача про її виплату, суд дійшов висновку про доцільність зобов`язання відповідача саме призначити та виплатити цю допомогу позивачу, без зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, оскільки зобов`язання вчинення таких дій лише зумовить більш тривалий час для відновлення порушеного права позивача, але жодним чином його не захистить.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо вимоги позивача про розподіл судових витрат, у тому числі, витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд звертає увагу, що до позовної заяви додано лише орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, проте, належним чином засвідчених копій договору про надання професійної правничої допомоги доказів понесення цих витрат позивачем не додано, у зв`язку з чим суд вважає передчасними вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо вимоги позивача в частині встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає таке.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, вказаною нормою Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Станом на день розгляду даної адміністративної справи судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для виконання такого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 454,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення №27 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» капітану запасу ОСОБА_1 , затверджене Головою Державної прикордонної служби України 05 лютого 2021 року.

3. Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України (01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26, ) призначити і виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для продовження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року, у розмірі 25% від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Державної прикордонної служби України (01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26,

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник