Справа № 520/13072/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25 серпня 2021 р. справа № 520/13072/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Харківської області з невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Харківської області відновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року та виплатити заборгованість, що виникла з 01.03.2016 року, разом з поточною пенсією одним платежем; 3) допущення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що громадянин має право на одержання виплат за раніше призначеною пенсією, але внаслідок вчинення пенсійним органом протиправної бездіяльності з не виплати пенсії з 01.03.2016 року, пенсії не отримував.

Відповідач, Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що з 01.03.2016 року виплату пенсії позивачу припинено з підстав не підтвердження місця фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та має правовий статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією паспорта та довідкою від 03.07.2015р. №.

Заявник перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком обчисленої згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вказані обставини підтверджені сторонами по справі у позовній заяві та у відзиві на позов.

З 01.03.2016 року виплату пенсії позивачу припинено згідно даних звірки з «Єдиною інформаційною базою даних внутрішньо переміщених осіб», у зв`язку з відсутністю підтвердження місця фактичного проживання заявника, про що відповідачем зазначено у відзиві на позов.

Рішень про припинення виплати пенсії або рішень про скасування раніше призначеної пенсії до матеріалів справи не подано.

Проте, вказані обставини зазначені у відзиві на позов відповідачем та не заперечуються позивачем.

На звернення представника позивача від 11.05.2021 року №148 щодо отримання інформації стосовно пенсійного забезпечення позивача, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №2000-0213-8/65070 від 13.05.2021 року повідомлено про припинення виплати пенсії з 01.03.2016 року з зазначених вище підстав.

При цьому, докази звернення у матеріалах справи відсутні, проте враховуючи наявність відповіді на нього і відсутність заперечень стосовно наявності звернення з боку владного суб`єкта, суд сприймає факт звернення з зазначеним запитом як доведений.

У зв`язку з невиплатою пенсійним органом вказаних сум заборгованості, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Так, вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Випадки припинення виплат за пенсією викладені у ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де передбачено, що підставою для припинення виплат є рішення суду або рішення тероргану ПФУ, а приводом для прийняття такого рішення: призначення пенсії за недостовірними документами; подія смерті особи; подія неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд; інші випадки згідно з законом.

Водночас із цим, суд зауважує, що іншого закону з питання визначення таких приводів відносно даного спору не існує.

Правовий висновок відносно застосування ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" міститься у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) і полягає у тому, що за відсутності визначених законом підстав виплати за пенсією не можуть бути припинені.

Відповідачем у відзиві на позов підтверджено перебування заявника на обліку Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, проте, у ході розгляду справи не надано жодних доказів наявності визначених ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" приводів і підстав для припинення виплати пенсії заявника.

При цьому, даних щодо скасування рішення про призначення пенсії (чи втрати юридичної дії цього рішення у будь-який інший спосіб) матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, суд наголошує, що норми будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанов КМУ, на які посилається відповідач, не можуть змінювати приписів закону України.

Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 637, згідно якої суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, не спростовують висновків суду.

Додатково суд зважає також і на приписи ст.27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, де указано, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Існування у справі цих обставин судом не виявлено.

Отже, наявність підстав для припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року матеріалами справи не підтверджено.

У силу положень ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України України в частині своєчасного та повного проведення платежів за призначеною пенсією.

Матеріалами справи підтверджено не виплату пенсії заявнику з 01.03.2016 року внаслідок припинення її виплати, а отже позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Харківської області з невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року підлягають задоволенню.

Разом із тим, враховуючи, що заявник перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, тобто, відповідачем поставлено на облік заявника, пенсію заявнику призначено, даних про смерть, або зняття його з обліку, або наявності судового рішення про припиненні виплати позивачу пенсії, матеріали справи не містять, то з метою ефективного та дієвого поновлення порушеного суб`єктивного права особи на одержання у власність коштів як виплат за пенсією, суд вважає за необхідне обтяжити владний суб`єкт обов`язком здійснити нарахування та виплату пенсії позивачу саме на підставі даного рішення суду.

При цьому, суд враховує, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Зміст категорії "ефективність" розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Також зміст цієї ж категорії розкрито і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", у якому зазначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту має бути ефективним та повинен забезпечити реальне відновлення порушеного суб`єктивного права чи захист ущемленого інтересу.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 20.10.2011р. по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine; заява № 29979/04) принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Вирішуючи спір, суд зважає на специфіку реалізації владних управлінських функцій органами системи Пенсійного фонду України, котра полягає у тому, що рішення про призначення пенсії (індивідуальний акт, де викладається правова підстава для отримання громадянином коштів від ПФУ та одночасно обчислюється грошовий показник розміру пенсії) видається територіальним органом Пенсійного фонду України районного або обласного рівня, а асигнування видатків (тобто виділення фінансових ресурсів для проведення платежів) проводиться самим Пенсійним фондом України або у якості розпорядника бюджетних коштів вищого рівня.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права особи владний суб`єкт - орган ПФУ повинен прийняти власне рішення про призначення пенсії у належному розмірі (тобто провести нарахування пенсії, в разі якщо таке нарахування не було проведено) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта обов`язком провести нарахування та виплату пенсії позивачу, починаючи з 01.03.2016 року.

Стосовно виплати пенсії одним платежем, суд виходить із того, що дана вимога охоплюється легітимними сподіваннями на отримання пенсійних виплат, які є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна".

Суд зазначає, що згідно зі ст.55 Закону № 2262-ХІІ нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством не передбачено виплати пенсії, належної позивачу, частинами, а отже належним виконанням судового рішення, в даному випадку, є саме виплата перерахованої суми пенсії позивачу однією сумою.

Отже, позовні вимоги в частині виплати пенсії одним платежем, необхідно задовольнити, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України здійснити виплату суми заборгованості пенсії одним платежем.

Стосовно вимоги заявника про звернення рішення суду до негайного виконання у межах виплати за один місяць, суд зазначає, що пунктом 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено негайне виконання рішення суду щодо присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки у даному випадку законодавець використовує конструкцію "присуджує", котра об"єктивно може бути застосована як за вимогою матеріального характеру (про стягнення коштів), так і за вимогою нематеріального (немайнового) характеру (про спонукання до вчинення дії з нарахування і виплати пенсії, про зобов`язання вчинити управлінську дію з нарахування і виплати пенсії), то ця вимога підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір" не здійснюється, оскільки ухвалою суду від 23.07.2021р. позивача звільнено від сплати судового збору, а доказів понесення інших витрат матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Харківської області з невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, 61000, ) здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.03.2016 року, виплативши суму заборгованості пенсії одним платежем.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева