Справа № 380/1328/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1328/21 пров. № А/857/9240/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії ,

суддя у І інстанції Ланкевич А.З.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 25 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі МПЗ) щодо непроведення повного розрахунку у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати МПЗ нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 22 грудня 2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 380/1328/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, позов було задоволено та стягнено з МПЗ на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по 22 грудня 2020 року у розмірі 18902,53 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасини розрахунком при звільненні з військової служби з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути компенсацію. Справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат розмір компенсації має становити 18902,53 грн.

У апеляційній скарзі правонаступник ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ЛПЗ) просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмови.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що остаточною датою проходження військової служби ОСОБА_1 слід вважати 06 лютого 2020 року. Позивач звернувся до суду через 11 місяців з моменту виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення, а отже пропустив строк звернення до суду без наведення доказів про наявність будь-яких поважних причин. Тому його позов підлягає залишенню без розгляду.

Окрім того, на день виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення 06 лютого 2020 року спору між позивачем та МПЗ щодо виплачених сум не було.

Здійснений МПЗ розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні ним не оскаржувалися і підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) відсутні.

Норми статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до виплати індексації грошового забезпечення, що свідчить про безпідставність заявленої позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06 лютого 2020 року №43-ОС «Про особовий склад» прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 2 категорії 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) відділу прикордонної служби «Шегині» І категорії (тип Б) звільненого за підп.«а» п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 06 лютого 2020 року.

На час звільнення позивача з військової служби відповідачем не було проведено із ним повного розрахунку по грошовому забезпеченню, оскільки не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення.

07 травня 2020 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти у сумі 33265,90 грн із призначенням платежу «зарплата».

23 грудня 2020 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти в сумі 27034,64 грн з призначенням платежу «зарплата».

Вказані обставини визнаються сторонами.

У зв`язку із неправеденням повного розрахунку при звільненні з військової служби позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із положеннями статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

У постанові від 03.04.2019 Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи № 638/9697/17 висловив правову позицію, згідно якої індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист.

Відтак, на переконання апеляційного суду, доводи апелянта про те, що норми статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до виплати індексації грошового забезпечення, є безпідставними.

Водночас апеляційний суд наголошує на помилковості тверджень апелянта про те, що строк звернення ОСОБА_1 до суду слід обчислювати з 06 лютого 2020 року дати виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відтак, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому судом безспірно встановлено, що 23 грудня 2020 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти в сумі 27034,64 грн з призначенням платежу «зарплата», внаслідок чого відбувся із ним повний розрахунок при звільненні з військової служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП,.

Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача стягнув з відповідача на його користь 18902,53 грн (49,43 % від суми середнього щомісячного грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку).

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 380/1328/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. Б. Хобор