Справа № 640/6659/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року м. Київ № 640/6659/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за час затримки виконання рішення суду, за час затримки розрахунку, стягнення упущеної вигоди, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), в якому просить:

стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 (перший день після дати звільнення з роботи) по 02.02.2018 (день винесення судом рішення про поновлення);

стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 у справі №826/6350/16 за період з 03.02.2018 (перший день затримки виконання рішення) по 15.01.2019 (день видання наказу МВС про звільнення позивача);

стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку за період з 19.02.2019 (перший день після звільнення з МВС) по день винесення судом рішення у цій справі;

стягнути з відповідача на користь позивача упущену вигоду у розмірі 530 986,00 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій відповідача, оскільки останнім не виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, що призвело до порушення прав та законних інтересів останньої. При цьому, позивач зазначає про отримання збитків, завданих протиправними діями відповідача, з огляду на не поновлення позивача на посаді в Міністерстві внутрішніх справ України на підставі судового рішення від 02.02.2018 у справі №826/6350/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, посилаючись на своєчасне виконання рішення суду від 02.02.2018 у справі №826/6350/16 та відсутності підстав для стягнення середнього грошового забезпечення за затримку виконання такого рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 по справі №826/6350/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2018, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу Департаменту оперативно-технічних заходів» від 06.11.2015 №2365 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління; поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України з 02.02.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2020 по справі №826/6350/16 виправлено описку в пункті 3 резолютивної частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 у справі №826/6350/16, зазначивши вірно дату поновлення позивача на посаді як «з 07.11.2015»; Пункт 3 резолютивної частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 у справі №826/6350/16 викладено у вірній редакції:« 3. Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України з 07.11.2015».

На виконання рішення суду від 02.02.2018 у справі №826/6350/16, відповідачем винесено наказ «По особовому складу» від 21.02.2018 №176 о/с, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України з 02.02.2018.

Листом від 02.11.2018 №15672/05/22-2018 ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення, з огляду на скорочення усіх посад, які можуть заміщуватися працівниками міліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.01.2019 №15 о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі), скоротивши термін попередження, капітана міліції ОСОБА_1 (М-001719), оперуповноваженого (за рахунок посади оперуповноваженого) 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно-технічних заходів, із 15.01.2019.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2019 №16 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду провідного інспектора відділу планування та контролю Управління координації діяльності авіації.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.02.2019 №130 о/с ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, згідно зі статтею 38 (за власним бажанням) Кодексу законів про працю України.

Позивач вважаючи, що за наслідками судового розгляду справи №826/6350/16 відповідачем фактично поновлено позивача 16.01.2019, у зв`язку із чим позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку, отримання упущеної вигоди та виплату моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленуму Верховного Суду України зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули починаючи з дня незаконного звільнення, по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Як встановлено судом, позивача поновлено на посаді оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно- технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України з 07.11.2015, згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 по справі №826/6350/16.

Відтак, позивачу належить виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 (перший день після дати звільнення з роботи) по 02.02.2018 (день винесення судом рішення про поновлення).

Разом з тим, як зазначено відповідачем, останнім надати довідку про середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 не вбачається можливим, оскільки останнє нарахування та виплата грошового забезпечення була проведена з позивачем у листопаді 2012, так як позивач перебувала у додатковій відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яку у зв`язку з потребою домашнього догляду за дитиною у червні 2015 року продовжено.

Так, за даними зазначеними відповідачем у відзиві на позов, місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення з органів внутрішніх справ складало 2 327,40 грн., у зв`язку із чим, суд при вирахуванні суми середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу, виходить саме із цієї суми.

Суд зазначає, що оскільки позивача звільнено у листопаді 2015 року, середньоденна заробітна плата обчислюється судом виходячи з розміру заробітної плати, нарахованої позивачеві за вересень та жовтень 2015 року.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в цьому випадку з 07.11.2015 по 02.02.2018.

Кількість днів вимушеного прогулу, які підлягають оплаті (за період з 07.11.2015 по 02.02.2018), складає 562 дні.

Таким чином, у зв`язку з незаконним звільненням з відповідача на користь позивача потрібно стягнути 59 453,98 грн. (562 х 105,79 грн.) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання обов`язкових податків і зборів.

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

У свою чергу, не беруться судом до уваги посилання відповідача на лист Мінсоцполітики від 02.12.2014 за №1560/13/84-14 про те, що постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 не поширюється на осіб рядового і начальницького складу, оскільки вказаний лист не є нормативно-правовим актом та не зареєстрований в Міністерстві юстиції України як акт регуляторної дії.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку за період з 19.02.2019 (перший день після звільнення з МВС) по день винесення судом рішення у цій справі, оскільки станом на час розгляду справи затримки розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відбулось, так як розмір заявленої до стягнення суми середнього заробітку у розмірі 59 453,98 грн. за час вимушеного прогулу встановлений даним судовим рішенням.

Також, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення (середній заробіток) за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 у справі №826/6350/16 за період з 03.02.2018 (перший день затримки виконання рішення) по 15.01.2019 (день видання наказу МВС про звільнення позивача), оскільки фактично ОСОБА_1 поновлено на посаді оперуповноваженого 5-го відділу 3-го управління Департаменту оперативно- технічних заходів Міністерства внутрішніх справ України 21.02.2018, згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.02.2018 №176 о/с, винесеного на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.02.2018 у справі №826/6350/16.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди у розмірі 530 986,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як зазначено позивачем, у період з 18.02.2019 по 31.12.2019 остання займалась підприємницькою діяльністю та отримала за вказаний період дохід у розмірі 530 986,00 грн., у зв`язку із чим, на думку останньої, у період з лютого 2018 року по лютий 2019 року, тобто з моменту винесення судового рішення про поновлення позивача на посаді по дату призначення позивача на новій посаді після звільнення, ОСОБА_1 понесено збитки у вигляду упущеної вигоди у сумі 530 986,00 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу, що важливим елементом доказу наявності понесених витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками сторони, що постраждала. Слід довести, що протиправна дія або бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Положення частини 1 статті 225 Господарського кодексу України регулюють склад збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, порушили господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності.

В силу статті 42 Господарського кодексу України підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання самостійно на власний ризик і майнові втрати від такої діяльності, обумовлені договірними зобов`язаннями сторін, не можуть покладатися на державу за самим лише фактом їх понесення в будь-якому разі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Враховуючи недоведення позивачем протиправної поведінки відповідача, яка призвела до отримання збитків позивачем, суд доходить висновку, що спірна сума, яка не отримана позивачем за період з лютого 2018 року по лютий 2019 року, займаючись підприємницькою діяльністю, є лише припущенням останньої, а тому в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України не є упущеною вигодою.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку такої суми.

Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджена, а тому підстав для її задоволення немає.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 59 453,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко