Справа № 826/10881/16
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2021-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 826/10881/16

касаційне провадження № К/9901/37773/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року (головуючий суддя - Кобилянський К.М.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Бужак Н.П.; судді - Костюк Л.О., Троян Н.М.)

у справі № 826/10881/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ; позивач; платник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві; відповідач; контролюючий орган), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30 червня 2016 року № , від 30 червня 2016 року № , від 30 червня 2016 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 66,28 грн за основним платежем та 40,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, рішення від 30 червня 2016 року № в частині застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 873,34 грн, вимогу від 30 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в частині донарахованої суми єдиного внеску за грудень 2014 року в розмірі 1005,10 грн.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 30 вересня 2016 року адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 30 червня 2016 року № , від 30 червня 2016 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 66,28 грн за основним платежем та 40,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, від 30 червня 2016 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 522451,00 грн за основним платежем та 130612,75 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, вимогу від 30 червня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) в частині донарахованої суми єдиного внеску за грудень 2014 року в розмірі 1005,10 грн, рішення від 30 червня 2016 року № в частині застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 502,55 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. При цьому наголошує на об`єктивності висновків, викладених в акті документальної позапланової виїзної перевірки позивача.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 травня 2017 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві.

27 червня 2017 року від позивача надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов`язкових платежів) за період з 01 січня 2013 року по 12 травня 2015 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2013 року по 12 травня 2015 року, за результатами якої складено акт від 15 червня 2016 року № 6441/26-52-13-06/ НОМЕР_1 .

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення платником вимог підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 295.3 статті 295, пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України), пунктів 1, 4 частини другої статті 6, пункту 1 частини першої статті 7, статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з чим 30 червня 2016 року прийнято податкові повідомлення-рішення № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб-найманих працівників у розмірі 365,40 грн за основним платежем, 91,35 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, 14,47 грн за пенею, № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 66,28 грн за основним платежем та 40,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 522451,00 грн за основним платежем та 130612,75 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, вимогу № Ф- про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску за грудень 2014 року в розмірі 1005,10 грн, рішення № , згідно з яким застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 502,55 грн.

Підставою для прийняття розглядуваних актів індивідуальної дії у відповідних частинах, за доводами контролюючого органу, послугувало заниження ОСОБА_1 доходу за наслідками поповнення власними грошовими коштами розрахункового рахунку в установі банку, відкритого для здійснення підприємницької діяльності, а також непроведення ним перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб-найманих працівників, військового збору, єдиного внеску за наслідками виплати в грудні 2014 року доходу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Надаючи правову оцінку наведеним доводам ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Тобто, саме проведення податковим агентом дій з нарахування (виплати, надання) оподатковуваного доходу на користь платника податку покладає на нього обов`язок утримати податок.

В той же час, судовими інстанціями з`ясовано, що відповідачем у порушення вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях) не надано доказів на підтвердження здійснення позивачем нарахування (виплати, надання) оподатковуваного доходу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в грудні 2014 року.

Натомість платник, з урахуванням положень статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій), долучив до матеріалів справи докази на спростування вчинення ним дій щодо нарахування (виплати, надання) зазначеним особам оподатковуваного доходу в грудні 2014 року, що, відповідно, виключає підстави для перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб-найманих працівників, військового збору та єдиного внеску за цим епізодом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 292.1 статті 292 ПК України доходом платника єдиного податку для фізичної особи-підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 ПК України, доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 березня 1999 року № 87 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), доходами є збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (крім зростання капіталу за рахунок внесків власників) за звітний період.

У справі, яка розглядається, судовими інстанціями встановлено, що розбіжність між сумою доходу, отриманого на розрахунковий рахунок за даними книги обліку доходів і витрат, та даними банківських виписок виникла у зв`язку зі здійсненням позивачем поповнення розрахункового рахунку власними коштами в розмірі 7463585,68 грн. Проведення таких операцій підтверджується випискою по рахунку, що контролюючим органом також не заперечується.

Слід зазначити, що поповнення власними грошовими коштами розрахункового рахунку в установі банку не може розцінюватися як дохід платника податку за умови, що сума такого поповнення не перевищує суми коштів, отриманих платником у ході здійснення підприємницької діяльності в готівковій формі. Зміна активів фізичної особи-підприємця з готівкової форми в безготівкову не змінює загального фінансового результату діяльності підприємця.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про безпідставність доводів контролюючого органу про заниження позивачем доходу за період з 01 квітня 2014 року по 31 грудня 2014 року на загальну суму 7463585,68 грн ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів у рамках даного касаційного провадження.

Керуючись частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова