Справа № 340/3069/21
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/3069/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Казанчук Г.П.

за присутності секретаря судового засідання - Сосновської В.В.

за участю:

представника позивача - адвоката Усатенка В.Ю.

представників відповідачів - Брижицької О.Л., Борисенко Н.В., Мазур І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Усатенка В.Ю., звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області від 20.05.2021 №4 о/с про звільнення із припиненням державної служби ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області з 22.05.2021;

- стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.05.2021 по день поновлення на роботі;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць;

- визнати неправомірною відмову Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у призначені ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) відповідно до заяви від 14.05.2021 року;

- зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ призначити ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) відповідно до заяви від 14.05.2021 року.

Позов мотивовано тим, що з квітня 2017 року ОСОБА_1 працювала в РСЦ МВС в Кіровоградській області. Однак наказом №32К/ТР від 19.06.2020 року її звільнено відповідно до пп.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією РСЦ МВС в Кіровоградській області згідно з постановою Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" з припиненням державної служби 23.06.2020 року. Не погодившись із звільнення оскаржила до суду. Рішенням Третього апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 року у справі №340/2599/20 скасований наказ РСУ МВС в Кіровоградській області від 19.06.2020 року та поновлено позивача на посаді. На виконання вказаної постанови наказом РСЦ МВС в Кіровоградській області від 08.04.2021 року №1 о/с позивача поновлено на державній службі. 14.05.2021 року позивач звернулась із заявою до ГСЦ МВС з проханням призначити її на рівнозначну посаду до РСЦ ГСЦ МВС. Під час розгляді її заяви, наказом РСЦ МВС в Кіровоградській області від 20.05.2021 року №4 о/с позивача звільнено відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Після винесення зазначеного наказу позивач отримала відмову ГСЦ МВС від 31.05.2021 року у її переведенні на рівнозначну посаду з підстав її звільнення з державної служби. Позивач вважає своє звільнення незаконним та зазначає, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано не державний орган, а територіальні органи центрального органу виконавчої влади, а оскільки МВС не відмовилося від функцій та завдань, які виконували ці органи, а передало їх іншому територіальному органу - ГСЦ, тому відповідач повинен був працевлаштувати її в новостворених територіальних (відокремлених) підрозділах ГСЦ. При цьому позивач посилається на висновки Верховного Суду України та постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі щодо її звільнення та зазначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати завдання установи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Позивач стверджує, що всупереч таким висновкам, при її звільненні не були дотримані гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки їй не було запропоновані посади, на яких вона б могла бути працевлаштована.

Від Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області (надалі відповідач 1) надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що у зв`язку з ліквідацією РСЦ МВС в Кіровоградській області, яка відбулася на виконання постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", позивачку було своєчасно попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1, пункту 1 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу". Інша робота їй не пропонувалася, оскільки відбувалася повна ліквідація установи та втрата чинності штатів. Доводячи законність оскарженого наказу, представник відповідача 1 просила суд у задоволенні позову відмовити (а.с.69-76).

Від Головного сервісного центру МВС (надалі відповідач 2) надійшла заява про виконання вимог ухвали суду в частині надання витребуваної судом інформації та зазначено про те, що структурний підрозділ ГСЦ МВС, а саме відділу логістика РСЦ ГСЦ МВС в Кіровоградській області було повністю укомплектовано у період з 19.05.2020 по 24.06.2020 рік, у вказаному підрозділі передбачені такі посади: начальник відділу логістики, головний спеціаліст відділу логістики, провідний спеціаліст відділу логістики, спеціаліст відділу логістики, водій автотранспортних засобів та прибиральниця службових приміщень. Зазначені посади повністю укомплектовані. ГСЦ МВС ніколи не мав трудових відносин з ОСОБА_1 , а тому і не має перед нею жодних зобов`язань у сфері трудового законодавства. Крім того у заяві зазначено про те, що звернулись із заявою про переведення ОСОБА_1 не додала жодних документів, які б давали підстави перевірити відповідність її освіти, кваліфікації, досвіду роботи, професійної підготовки та компетенцію (а.с.123-124).

Ухвалою судді від 22.06.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали. Вимоги ухвали судді про залишення позовної заяви виконано, недоліки позовної заяви усунуто (а.с.26).

Ухвалою судді від 29.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.45-46).

Ухвалою суду від 12.07.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження (а.с.56-57).

Ухвалою суду від 09.08.2021 року задоволено клопотання представника Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи призначено на 17.08.2021 року (а.с.167-168).

В судовому засіданні 17.08.2021 року оголошено перерву до 27.08.2021 року у зв`язку з витребуванням додаткових доказів та надання можливості відповідачу надати письмову заяву щодо заяви позивача про стягнення судових витрат на правову допомогу, яку в судовому засіданні надав представник позивача.

Ухвалою судді від 20.08.2021 року задоволено клопотання представника Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ про проведення судового засідання 27.08.2021 року у режимі відеоконференції (а.с.236-237).

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 22.08.2017 року була прийнята на державну службу в Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області, з 09.10.2019 року призначена на посаду провідного спеціаліста відділу логістики в порядку просування по службі, як така, що успішно пройшла за конкурсом, має дев`ятий ранг державного службовця в межах категорії "В" посад державної служби.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", пунктом 1 якої постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, зокрема Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області.

На виконання цієї постанови наказом МВС України №218 від 03.03.2020 року "Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ" утворено ліквідаційні комісії територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ та призначено голів ліквідаційних комісій, зокрема голову ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області.

Наказом голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Кіровоградській області №32К/ТР від 19.06.2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " позивачку відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області згідно з постановою Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", із припиненням державної служби з 23.06.2020 року (а.с. 217).

Не погодившись зі своїм звільненням, позивач звернулась до суду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі №340/2599/20 визнано неправомірним та скасований наказ Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області від 19.06.2020 року №32 К/ТР про звільнення із припиненням державної служби ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області з 24.06.2020 року; зобов`язано РСЦ МВС в Кіровоградській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням податків та зборів (а.с.13-20).

На виконання вищевказаного судового рішення РСЦ МВС в Кіровоградській області винесено наказ від 08.04.2021 року №10/6 «Про скасування наказу Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та поновлення на роботі ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області з 24 червня 2020 року (а.с.21).

Позивач звернулась із заявою від 14.05.2021 року до начальника Головного сервісного центру МВС України в якій просила призначити її з зв`язку з переводом з провідного спеціаліста відділу логістики РСЦ МВС в Кіровоградській області на рівнозначну посаду до РСЦ ГСЦ МВС в Кіровоградській області, яка зареєстрована відповідачем-2 17 травня 2021 року (а.с.22).

Наказом голови ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Кіровоградській області №4 о/с від 20.06.2021 року "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області згідно з постановою Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", із припиненням державної служби з 23.06.2020 року (надалі спірний наказ, а.с. 85).

Листом Головний сервісний центр МВС від 31 травня 2021 року №31/В-1512 «Про розгляд заяви» яким відмовлено позову у переводі на рівнозначну посаду через те, що позивач звільнена з державної служби, що унеможливлює переведення, оскільки в такому випадку має застосовуватись процедура проведення конкурсу на зайняття вакантної посади (надалі спірна відмова, а.с.24).

Отже предметом спору даної справи є законність та правомірність винесення спірного наказу про звільнення з державної служби та відмови у переведенні на рівнозначну посаду.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначені Законом України "Про державну службу".

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

У статті 2 Закону України "Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення установлений статтею 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") та у зв`язку з ліквідацією державного органу (п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") є різними підставами припинення державної служби.

Так, судом встановлено, що позивача не було попереджено про наступне звільнення та їй не було запропоновано жодної рівнозначної посади державної служби, всупереч вимогам частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу". Тобто, порушення процедури звільнення є самостійною підставою для визнання спірного наказу про звільнення протиправним. .

Визначення терміну "державний орган" наведене у частині 1 статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", згідно з яким державний орган - орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Судом установлено, що позивач перед звільненням займала посаду державної служби в Регіональному сервісному центрі МВС в Кіровоградській області - територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Спірним наказом позивача звільнено з припиненням державної служби у зв`язку з ліквідацією цього державного органу, проведеною на підставі постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ".

Позивач займала посаду державної служби в РСЦ МВС у Кіровоградській області, до повноважень якої входило, зокрема, проведення обстежень закладів, що здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів. Як зазначили представники сторін, аналогічні повноваження здійснює провідний спеціаліст відділу логістики ГСЦ МВС.

Представник позивача в судовому засіданні наголошував на тому, що реальної ліквідації не було, що заперечувалось представниками відповідачів.

Досліджуючи обставини припинення юридичної особи відповідача, суд виходив з того, що відповідно до частин 1, 2 статті 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства утворюються у випадках, коли їх створення передбачено положенням про міністерство, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх утворення).

Згідно з частиною 4 статті 13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" територіальні органи міністерства набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи.

Територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію їх припинення.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з підпунктом 22 пункту 4 цього Положення МВС відповідно до покладених на нього завдань організовує діяльність територіальних органів з надання сервісних послуг МВС (далі - територіальні органи).

Пунктом 7 Положення передбачено, що МВС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а також заклади та установи.

Постановою Кабінету Міністрів України №889 від 28.10.2015 року "Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, зокрема Головний сервісний центр МВС як міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС (ГСЦ МВС), а також 26 територіальних органів з надання сервісних центрів МВС - регіональні сервісні центри МВС (РСЦ МВС), серед яких - Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області.

Наказом МВС України №1393 від 07.11.2015 року затверджено Положення про Головний сервісний центр МВС. Відповідно до пункту 1 цього Положення Головний сервісний центр МВС (далі - ГСЦ МВС) підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг МВС. ГСЦ МВС є головним органом у системі територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ (далі - система сервісних центрів МВС).

Наказом МВС України №1410 від 07.11.2015 року затверджено Положення про регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області. Цим Положенням передбачено, що Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області (далі - РСЦ МВС в Кіровоградській області) підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та є територіальним органом з надання сервісних послуг МВС. РСЦ МВС в Кіровоградській області також підпорядковується Головному сервісному центру МВС як головному органу в системі територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

Як вже зазначалося, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, а саме усі 26 територіальних органів з надання сервісних центрів МВС - регіональні сервісні центри МВС.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" установлено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Наказом МВС України №171 від 24.02.2020 року "Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС" затверджено структуру Головного сервісного центру МВС та визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС, яким затверджено структуру регіональних сервісних центрів.

Також наказом МВС України №354 від 24.04.2020 року внесено зміни до Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України №1393 від 07.11.2015 року, та викладено його у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 3 цього Положення Головний сервісний центр МВС (ГСЦ МВС) утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України. Структуру ГСЦ МВС затверджує Міністр внутрішніх справ. ГСЦ МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів - регіональних сервісних центрів (далі - РСЦ). РСЦ складається зі структурних підрозділів, до яких в тому числі входять територіальні підрозділи - територіальні сервісні центри МВС (далі - ТСЦ МВС). РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС.

Наказом Головного сервісного центру МВС №13 від 27.04.2020 року затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС).

Відповідно до пункту 1 розділу І цього Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.

Водночас, Регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області з 06.03.2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи, а з 06.05.2020 року зареєстрований відокремлений підрозділ - регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС), який почав здійснювати функції державного органу.

Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно зі статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Статтею 95 Цивільного кодексу України визначений статус філій та представництв.

Згідно з частинами 1, 2, 3 цієї статті філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20.10.2011 року затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа №21-8а14), від 27.05.2014 року (справа №21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У постанові Кабінету Міністрів України №79 від 12.02.2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них повноваження та функції до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Тож в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що були утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу - ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюється на всю територію України. Воднораз у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи - регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються.

Порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Кіровоградській області, затвердженого наказом МВС України №1410 від 07.11.2015 року, та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС №13 від 27.04.2020 року, свідчить про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг.

Згідно зі штатним розписом Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області на 01.01.2020 року у відділі логістики (де проходила державну службу позивач) кількість штатних посад становила 7 одиниць, із них 5 - державних службовців (а.с. 86-87).

А згідно зі штатним розписом Головного сервісного центру МВС на 16.04.2020 року кількість штатних посад у відокремленому підрозділі - регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС) у відділі логістики, який налічує 6 штатних посад, із них 4 - державних службовців (а.с. 144 - 147).

В судовому засіданні представник відповідача-1 зазначила, що у відділі логістики була скорочена одна посада державної служби - "спеціаліст з охорони праці", якого було звільнено за скороченням штату, водночас особи, які займали посади державної служби начальник відділу (Онищенко), головний спеціаліст (Хильчик), спеціаліст (Петренчук) були переведені у новострорений відділ логістики відокремленого підрозділу. Тобто, із усі працівники відділу логістики (окрім скороченої посади) були переведені до новоутвореної структури (відповідача-2) і лише позивача було звільнено двічі з посади державної служби. Посаду провідного спеціаліста відділу логістики зайняла Якубішина, яку згідно з усними поясненнями представника відповідача-1, переведено з іншого відділу у зв`язку із скороченням посади на якій працювала Якубішина.

Враховуючи зазначене, з огляду на те, що позивача вже двічі звільняють з одних і тих підстав, при цьому відповідачі не вживають заходів по переведенню її до утвореного підрозділу, суд вбачає, що по відношенню до позивача застосовано явно дискримінаційний підхід.

Тож оскільки в Регіональному сервісному центрі МВС в Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату працівників, тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, а щодо державних службовців - спеціальним Законом України "Про державну службу". Дану процедури відповідачами не було дотримано, оскільки позивача не було повідомлено про наступне вивільнення та їй не запропоновано жодного варіанту подальшого проходження державної служби.

Оскільки посада провідного спеціаліста відділу логістики не була скорочена, а тому, як на думку суду, відповідачі мали б запропонувати спершу позивачу можливість бути переведеною на зазначену посаду, а в разі відмови останньої, призначати/переводити на цю посаду іншу особу.

Представники відповідачів в судовому засіданні на питання суду "за яким принцом чи критеріями обирали осіб, яких переводити, а яких ні?" не надали суду жодного пояснення, мотивуючи це тим, що після першого звільнення позивача посада провідного спеціаліста відділу логістики була зайнята іншою особою, а відтак іншої вільної посади державної служби відповідач-2 не має.

У процесі припинення юридичної особи відповідача-1 його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання передаються до відповідача-2, а майже усі державні службовці були переведені для подальшої роботи до відповідача-2.

Вказані обставини свідчать, що фактично відбулася реорганізація територіального органу МВС як юридичної особи публічного права, а не його ліквідація, в розумінні Цивільного кодексу України. До правонаступника - новоствореної особи - відповідача-2 - перейшли як функції та службові повноваження, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 440/395/20.

Тож оскільки у відповідача-1 фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, а щодо державних службовців - спеціальним Законом України "Про державну службу".

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У ході судового розгляду справи відповідачі не заперечували про те, що дійсно, попри наявні вакантні посади, позивачу будь-яка інша робота за відповідною професією чи спеціальністю не пропонувалась ні під час першого звільнення, ні під час другого звільнення.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Порядок переведення державних службовців передбачений у статті 41 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до частин 1, 2 статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Суд вважає, що передбачений у частині 5 статті 22, абзаці 1 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" обов`язок суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби та приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду в тому самому або іншому органі не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким суб`єктом на власний розсуд, свавільно, без будь якого обґрунтування такого рішення та відсутності мотивів.

Більш того, суд зауважує, що обов`язок запропонувати державному службовцю вакантну посаду у разі реорганізації покладено на відповідача-2.

При реалізації цих дискреційних повноважень орган влади повинен дотримуватися вимог до діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у частині 2 статті 2 КАС України, та обирати варіант рішення (дій), керуючись принципами державної служби, передбаченими у статті 4 Закону України "Про державну службу".

Відповідно, суб`єкт владних повноважень має використовувати дискреційне повноваження з метою, з якою воно було надано, з урахуванням принципу об`єктивності (обґрунтованості), тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); має здійснюватися своєчасно, тобто протягом розумного строку; безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів:

1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові;

5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;

6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики;

7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків;

9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України;

10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Суд вважає, що можливість переведення конкретного державного службовця до державного органу, що реорганізується/ліквідується, на вакантну посаду державної служби, наявну у новоствореному державному органі, повинна визначатися суб`єктом призначення насамперед з огляду на професійну підготовку та професійні компетентності такого державного службовця, оскільки ці критерії передбачені як визначальні при прийнятті рішень про переведення державних службовців.

Ненадання державному службовцю пропозицій зайняти вакантні посади державної служби у новоствореному державному органі (за їх наявності) або відмова у наданні таких пропозицій, або надання переваги іншим державним службовцям у вигляді таких пропозицій повинно бути належним чином обґрунтованим, що б виключало сумніви у небезсторонності та упередженості суб`єкта призначення та зловживанні ним владою та дискреційними повноваженнями.

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що позивач не мала наміру звільнятися з державної служби та бажала продовжувати службу в оновленій структурі, що доводиться її звернення до суду з позовами про поновленні на роботі, натомість відповідачі навіть не розглядали питання про можливість її працевлаштування у зв`язку з ліквідацією, не пояснивши при цьому, неможливість подальшого використання її праці на державній службі, а обґрунтовуючись виключно мотивом дискреційних повноважень щодо призначення на посади державної служби в оновлену структуру та відсутністю обов`язку у відповідача-2 вживати дій щодо працевлаштування позивача.

Відмежування відповідача-2 від обов`язку працевлаштування позивача під час проходження реорганізації органу з той позиції, що у нього не було жодних обов`язків та трудових правовідносин з позивачем є помилковими, оскільки такий обов`язок наявний в силу законодавчих приписів Закону України "Про державну службу".

Отже, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави з порушенням процедури звілнення, а саме формулювання причини звільнення та припинення державної служби у спірному наказі "Про звільнення ОСОБА_1 " з посиланням на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" є незаконним, оскільки відповдіача-1, як юридичну особу публічного права, фактично реорганізовано шляхом утворення відокремленого підрозділу відповідача-2, а не ліквідовано.

Крім того, відповідачами не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу - правонаступника, яку позивач могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійних компетентностей.

Відповідач навіть не доводив суду неможливість запропонувати позивачу відповідні вакантні посади, а єдиним способом вирішення питання, пов`язаного із проходженням позивачем державної служби, було припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Крім того, спірний наказ є вже другий по рахунку, яким позивача звільнено, який винесений з тих самих підстав, які постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року вже визнаний протиправним.

Порівнявши зміст наказів відповідача-1 від 19.06.2020 року №32К/ТР та від 20.05.2021 року №4 о/с, суд констатує, що вони абсолютно ідентичні за змістом, тобто відповідач-1, незважаючи на те, що перше звільнення позивача визнано протиправним та всупереч висновку судового рішення, знову звільнив позивача з тих самих підстав, які в судовому порядку були визнані протиправними.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач 1 при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо та порушив принцип забезпечення рівного доступу та стабільності державної служби, а спірний наказ від 20 травня 2021 року №4 с/о як індивідуальний правовий акт не відповідає критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, та є протиправним. Більш того, суд зауважує, що відносно позивача були явно застосовані дискримінаційні заходи, оскільки майже усі працівники відповідача-1 продовжили державну службу за переведенням. Відтак спірний наказ слід скасувати, а позов у цій частині вимог - задовольнити.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивач, після поновлення її на державній службі на підставі судового рішення, звернулась до відповідача-2 із заявою про переведення її на посаду провідного спеціаліста відділу логістики, проте, як зазначили представники відповідача-2, оскільки судове рішення у справі не містило зобов`язальної частини ГЦС МВС поновити позивача на посаді, тому така заява позивача залишена без жодного реагування.

Позивач вдруге звернулась до відповідача-2 із заявою про переведення її на рівноцінну посаду, проте остання також залишена без задоволення, проте вже з підстав, що позивача звільнено з державної служби, а відтак не можливо провести переведення, оскільки за таких обставин позивач має пройти відповідний конкурс на зайняття посади державної служби.

У судовому засіданні представники відповідача-2 наголошували про те, що вони не мають жодного зобов`язання щодо переведення чи працевлаштування позивача, оскільки вони є "новоствореною юридичною особою", при цьому головою ліквідаційної комісії відповідача-1 є Брижицька О. , яка продовжила державну службу на посаді заступника керівника філії новоствореною установи, а відтак, керівництву відповідача-2 достеменно було відома ситуація щодо незаконного звільнення позивача у 2020 році.

Такі твердження представників відповідача-2 суд відхиляє, як безпідставні, з огляду на те, що відповідач-1 є юридичною особою публічного права, який реорганізовано шляхом реєстрації відповідача-2, тобто ці особи за своїми функціями, правами та обов`язками є абсолютно однаковими. Представник відповідача-1 (голова ліквідаційної комісії) є заступником керівника ГСЦ МВС в Кіровоградській області, тобто ці дві юридичні особи не діють окремими суб`єктами публічного права, а є за своєю суттю одним суб`єктом владних повноважень, який має зобов`язання дотримувати норм Закону України «Про державну службу» в частині звільнення, переведення та поновлення на роботі державних службовців.

Так, в судовому рішенні Третього апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року суд дійшов висновку, що як вбачається з матеріалів справи, припинення Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області відбулося в результаті реорганізації, а не ліквідації.

Отже відповідач-2 мав обов`язок вжити дії спрямовані на вжиття заходів щодо подальшого проходження позивачем державної служби позивача, натомість жодних дій щодо зазначеного відповідачем-2 вжито не було.

В судовому засіданні представники відповідача-2 наголошували на тому, що вони не мають обов`язку переведення позивача чи її працевлаштування, оскільки не перебували у трудових відносинах з останньою, проте, суд зауважує про хибність цих доводів, з огляду на вищевказане. Такі доводи представників відповідачів-2 йдуть врозріз загальному принципу "юридичної визначеності" та "стабільності".

Представник позивача просив суд визнати неправомірною відмову відповідача-2 у призначенні ОСОБА_1 на рівнозначну посаду та зобов`язати відповідача-2 призначити позивача на рівнозначну посаду.

Суд зауважує, що позовні вимоги в такій редакції не підлягають задоволенню, з огляду на хибність їх формулювання.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на висновок суду про протиправне звільнення позивача, суд дійшов висновку на наявність бездіяльності відповідача-2 стосовно не вжиття дій щодо подальшого проходження позивачем державної служби.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний прийняти конктерне рішення і, якщо він його не приймає, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких відповідач-2 має право/можливість не переводити "обраних" державних службовців не закріплений в законодавстві, проте у відповідача-2 наявний обов`язок щодо вжиття дій стосовно подальшого працевлаштування державних службовців установи, яка реорганізується, який виникає із загального трудового права та норм законодавства. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - запропонувати усім особам бути переведеними на вільні/рівнозначні посади. Отже за законом у відповідача-2 немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, оскільки наявний обов`язок по працевлаштуванню державних службовців.

З огляду на те, що весь відділ логістики був переведений, а лише позивача вдруге звільняють з державної служби з порушенням норм Закону України "Про державну службу" і остання вже вдруге звертається до суду з питання незаконного звільнення, суд вважає за необхідне прийняти рішення, яке в подальшому не потягне за собою іще одне звернення до суду за захистом свого порушеного права на працю.

Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов до висновку, що відповідач-2 допустив протиправну бездіяльність, порушене право позивача, з огляду на принципи "належного урядування" та "правомірного очікування" має бути відновлений шляхом зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяви позивача та вжити заходів щодо відновлення стосовно питань окреслених в них, а саме здійснити дії щодо переведення позивача до новоутвореного державного органу.

Отже, позовні вимоги в частині відповідача-2 підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось із порушенням норм законодавства, а у відповідача 2 був наявний обов`язок під час проведення реорганізації щодо переведення позивача на рівнозначну посади, оскільки він за суттю правонаступником усіх прав та обов`язків відповідача-1. Відповідач-2 не може відмежуватись від проведення процедури реорганізації відповідача-1, оскільки за висновками, описаними судом вище, це є одним процесом утворення оновленого державного органу.

Як встановлено в судовому засіданні позивач двічі зверталась із заявами про переведення на посаду в новоутворену структуру, проте перша її заява залишилась взагалі від належного реагування, як пояснили представники відповідача-2 з тих підстав, що у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року не встановлено обов`язку відповідача-2 перевести позивача на посаду провідного спеціаліста відділу логістики, проте такий обов`язок, як на думку суду виник у відповідача і за рішенням суду та за нормами Закону України "Про державну службу"

Враховуючи вищезазначене, суд зауважує, що занадто буквальний формалізм відповідача-2 при наданні спірної відповіді йде всупереч реалізації праву позивача на працю, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяви позивача від 09.04.2021 року та від 14.05.2021 року і вирішити окреслені у них питання, з урахуванням висновків даного судового рішення.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 21.05.2014 року у справі №6-33цс14 Верховний Суд України зазначив, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У ході розгляду справи суд установив, що позивача без законної підстави звільнено з посади провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області із припиненням державної служби 21 травня 2021 року, який був останнім днем його роботи, тому вона підлягає поновленню на державній службі з 22 травня 2021 року.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пунктах 19, 20, 21 Порядку зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Відповідачем-1 надано довідку №8 від 12.08.2021 року про заробітну плату позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, відповідно до якої розмір заробітку ОСОБА_1 у березні 202і року склав 0 грн. (оскільки у цей період позивач перебувала у вимушеному прогулу, за який нарахований середній заробіток), у квітні 2021 року - 4760,90 грн.

Суд виходить з того, що позивача поновлено на посаду провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області з 22 травня 2021 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом у 3940,41 грн., проте посадовий оклад є меншим ніж встановлена мінімальна заробітна плата на 2021 рік, а тому для обчислення середньоденної заробітної плати необхідно виходити з мінімальної заробітної плати за березень 2021 року.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 01 січня 2021 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 грн.

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, який суд бере для обрахунку середнього заробітку за березень 2021 року розмір мінімальної заробітної плати 6000 грн. х 1 + 4760,90 грн. = 10760,90 грн. Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості робочих днів за ці два місяці (37 днів) становить 275,92 грн.=10760,90/37 (а.с.174).

Вимушений прогул позивача у період з 22.05.2021 року по 27.08.2021 року складає 67 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 18446,67 грн. (275,92 грн. х 67 дні), вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Кошти втраченого заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід стягнути на її користь з Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області, у штаті якого позивач проходила службу та отримувала заробітну плату.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При цьому законодавчо не врегулюване питання, за який місяць необхідно розраховувати суму в межах стягнення до негайного виконання. Суд вважає за необхідне стягнути суму заробітної плати в межах суми, присудженої до стягнення за один місяць, що передував місяцю винесення судового рішення (серпень 2021 р.), а відтак судове рішення в частині суми стягнення середньої плати в розмірі 5794,32 грн. (22 роб.дні х 275,92) та поновлення позивача на посаді підлягають негайному виконанню. Сума стягнення середньої плати з розмірі 5794,32 грн. визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частинами 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України ("Витрати на професійну правничу допомогу") витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представник позивача на підтвердження розміру витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу адвоката надав такі документи: договір про надання професійної правничої допомоги від 07.07.2021 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко» та ОСОБА_1 додаткова угода до договору про надання професійної правничої допомоги від 17.08.2021 року, розрахунок до договорів про надання професійної правничої допомоги від 17.07.2021 року, акт приймання-передачі до договору про надання професійної правничої допомоги від 17.08.2021 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №117 від 17.08.2021 року про прийняття готівки на суму 5500 грн.

У розрахунку до договору про надання професійної правничої допомоги наведений детальний опис робіт (надання послуг):

- надання ОСОБА_1 адвокатом правової інформації, консультації і роз`яснень з питань підстав та порядку звільнення з державної служби у зв`язку з ліквідацією або реорганізацією державного органу, порядку ліквідації та реорганізації державного органу та порядку переведення на посаду у зв`язку з реорганізацією державного органу - 500 грн.;

- опрацювання адвокатом матеріалів, законодавства, судової практики з питань підстав та порядку звільнення з державної служби у зв`язку з ліквідацією або реорганізацією державного органу та складання позовної заяви від імені ОСОБА_1 та РСЦ МВС в Кіровоградській області та ГСЦ МВС про поновлення на роботі та зобов`язання призначити на посаду - 2500 грн.;

- представництво ОСОБА_1 у судових засіданням Кіровоградського окружного адміністративного суду, фіксована - 2500 грн.

Суд вважає, що такі послуги адвоката як надання правової інформації, консультації і роз`яснень охоплюються послугою щодо підготовки та подання позовної заяви.

Зважаючи на часткове задоволення позову, подані відповідачем-1 заперечення, суд визнає підтвердженими, співмірними та такими, що пов`язані з розглядом даної справи, витрати позивача на правничу допомогу адвоката на суму 4000 грн.

В судовому засіданні представник позивача зазначив про те, що витрати на правову допомогу слід розподілити солідарно з двох відповідачів по 2000 грн.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог в частині вимог до відповідача-2, на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу з відповідача-2 в сумі 1000 грн., а з відповідача-1 в сумі 2000 грн.

Судові витрати слід стягнути з відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань відповідно.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області (вул. Юрія Бутусова, 22, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25030; ) та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (вул. Лук`янівська, 62, м. Київ, 04071; ) про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області від 20.05.2021 №4 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області з 22.05.2021 року.

Стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18446,67 гривень з відрахуванням податків та зборів.

Визнати протиправною бездіяльність Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ щодо не переведення ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС в Кіровоградській області (філія ГСЦ МВС).

Зобов`язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 09.04.2021 року, 14.05.2021 року та вирішити окреслені в них питання з урахуванням висновків даної постанови.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі на посаді провідного спеціаліста відділу логістики Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 5794,32 гривні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату витрат на правову допомоги у розмірі 2000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору у розмірі 454 гривень та витрати на правову допомогу 1000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Кіровоградській області.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Повний текс рішення суду виготовлено 30 серпня 2021 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук