Справа № 640/9543/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року м. Київ № 640/9543/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в якому просив:

- стягнути з Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення у сумі 169 606, 01 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок невчасного виконання рішення суду про поновлення його на посаді у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду у справі № 826/9790/16 відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки не є належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, оскільки боржником у виконавчому провадженні в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не був.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Комісії з реорганізації Держспоживінспекції України, Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві про:

- визнання незаконним наказу від 01.06.2016 № 119-к про звільнення позивача з посади заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві та зобов`язання Голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України скасувати такий наказ;

- зобов`язання Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів поновити позивача на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві та здійснити відповідні записи до трудової книжки;

- зобов`язання Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, як правонаступника Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів та його територіальних органів, у разі ліквідації, вчинити заходи з працевлаштування позивача на посаду рівнозначній посаді, яку він обіймав до звільнення;

- зобов`язання Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, а у разі її ліквідації - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів або Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві, як правонаступників, сплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2016 по день поновлення на роботі;

- зобов`язання Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів сплатити на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4086,00 грн.;

- зобов`язання Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів або Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві у разі ліквідації Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів зобов`язати, як правонаступників, сплатити на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4086,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року у справі № 826/9790/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адмінісративного суду від 12 квітня 2018 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ від 01.06.2016 № 119-к про звільнення позивача з посади заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві;

- скасовано наказ Голови комісії з реорганізації Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві від 02.06.2016 № 137-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено позивача на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві з 03.06.2016;

- стягнуто на користь позивача з ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві 80 089,52 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.02.2020р. № 43-к «Про поновлення ОСОБА_1 » на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017р. у справі № 826/9790/16 скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016р. № 119-к «Про поновлення ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві з 03.06.2016р.

З огляду на вказане, позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

Позивач вважаючи, що період з 27.12.2017р. по 11.02.2020р. є вимушеним прогулом, звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 КАС України, суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не за загальним правилом з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції») право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 року у справі «Піалопулос та інші проти Греції», якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 року у справі «Войтенко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже, суд приходить до висновку, що невиконання боржником за виконавчим провадженням судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Водночас, відповідно до ст. 65 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Так, судом встановлено, що в межах розгляду справи № 826/9790/16 позивачем, серед іншого, пред`являлась вимога про зобов`язання Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, а у разі її ліквідації - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів або Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві, як правонаступників, сплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2016 по день поновлення на роботі;

Водночас, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року у справі № 826/9790/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, та серед іншого, стягнуто на користь позивача саме з ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві 80 089,52 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, задовольняючи позов у вказаній частині в такий спосіб, в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року у справі № 826/9790/16 зазначено, що: «весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача - Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, як правонаступника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві».

Так само, в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2018р. у справі № 826/9790/16 зазначено, що: «Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві, як правонаступника Державної інспекції України з питань прав споживачів, всупереч тому, що вказаний висновок є помилковим, колегія суддів зазначає, що вказані доводи апелянта спростовуються наведеними вище положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1092 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади"».

Одночасно, суд наголошує, що позивачем вимоги про визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності в частині затримки у виконанні рішення суду у справі № 826/9790/16 щодо поновлення позивача на посаді не пред`являлись.

Отже, незважаючи на той факт, з вини якого суб`єкта в межах розгляду цієї справи, виникла затримка у виконанні рішення суду у справі № 826/9790/16, а саме в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає стягненню саме з Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, оскільки виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду покладається на установу, в якій особа працювала перед звільненням, а нарахування заробітної плати у даному випадку здійснюється юридичною особою до штатного розпису якої віднесено посаду, на яку рішенням суду поновлено працівника.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 29.07.2020р. у справі №823/501/17, адміністративне провадження №К/9901/33815/18; К/9901/33816/18 та від 19.08.2020р. у справі № 140/2951/19, адміністративне провадження №К/9901/16412/20.

Більше того, суд наголошує, що так, дійсно, незважаючи на той факт, що саме наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів позивача було поновлено на посаді, проте за наявності встановлених законом підстав, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає стягненню саме з Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, як правонаступника органу в якому позивач працював перед звільненням.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в. 79 постанови від 24.04.2019р. у справі №808/892/17, адміністративне провадження №К/9901/521/19, К/9901/1074/19 - зазначене не позбавляє позивача права на звернення з відповідною позовною вимогою до належного відповідача.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська