Справа № 200/3750/21
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2021 р. Справа№200/3750/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 31.03.2011р., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення,

У С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду подана позовна заява ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 31.03.2011р., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області, щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років.

- зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за вислугу років відповідно до пункту 8 абзацу 1 статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2.1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22 січня 2020 року, з урахуванням неврахованого періоду роботи з 04.10.2012р. по 19.07.2013р. в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дентарекс» () на посаді медичної сестри, а також за період з 17.02.2002р. по 09.03.2005р. у Відкритому акціонерному товаристві «Дорводстрой» на посаді завідуючої здравпунктом.

Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

08 червня 2021 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження без виклику сторін та 27 липня 2021 року закрито підготовче провадження.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Головне Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області звернулось до суду із клопотанням про заміну сторони у справі.

Ухвалою суду від 30 серпня 2021 року здійснено заміну відповідача у справі № 200/3750/21, а саме Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області () замінено його правонаступником - Головне Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122).

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці в період з 02 серпня 2021 року по 28 серпня 2021 року, повний текст судового рішення складений 30 серпня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що досягла пенсійного віку та маючи потрібний трудовий стаж для призначення пенсії за вислугу років як медичний працівник відповідно до пункту 8 абзацу 1 статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ), п. «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ та п. 2.1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058). Вперше звернулася 22 січня 2020р. до Маріупольського об`єднаного УПФУ в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, але відповідачем було відмовлено з підстав невідповідності трудової книжки, а саме зазначене інше прізвище.

24 липня 2020 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення належності ОСОБА_1 трудової книжки серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р. Рішенням № 263/9012/20 від 18.09.2020 року було встановлено належність позивачу трудової книжки серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р.

Після набрання рішенням законної сили (20.10.2020р.) та отримання відповідного рішення, позивач вдруге звернулася в листопаді 2020 року до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, та надала необхідні для призначення пенсії документи, а саме: трудову книжку серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р.; рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя № 263/9012/20 від 18.09.2020р.; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 ; свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 ; паспорт та ідентифікаційний номер.

Управлінням було прийнято Рішення №539 від 22.12.2020 року про відмову в призначенні пенсії оскільки у ОСОБА_1 відсутній необхідний спеціальний стаж, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 та п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову.

При розрахунку стажу по записам, які вказані в трудовій книжці як в основному документі, який підтверджує наявність трудового стажу, нараховується більше 30 років. Проте, відповідач врахував тільки 26 роки 3 місяці 26 днів спеціального стажу та 21 рік 04 місяці 26 днів - загального стажу, який зазначений у рішенні № 539 від 22.12.2020р. про відмову в призначенні пенсії.

Зазначає, що підставою для неповного врахування спеціального стажу є той факт, що позивачу не зараховано стаж роботи за період з 04.10.2012р. по 19.07.2013р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дентарекс» () на посаді медичної сестри, а також за період з 17.02.2002р. по 09.03.2005р. у Відкритому акціонерному товаристві «Дорводстрой» на посаді завідуючої здравпунктом, посилаючись на той факт, що зазначені підприємства відсутні у переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. № 909.

Але в зазначеному порядку у розділі «2. Охорона здоров`я» зазначені лише загальні відомості, а саме: Лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілаторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, мають право лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

На підставі викладено просить задовольнити позовні вимоги, оскільки трудовий стаж, що дає право на пенсію за вислугу років у день звернення складав 28 років 5 місяців 6 днів і відповідно до п. «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ позивач має право на пенсію за вислугу років.

В установлений законом строк, відповідачем наданий відзив на адміністративний позов, зі змісту якого вбачається, що Управлінням не зараховано до спеціального стажу період роботи 17.10.2002р. по 09.03.2005р. та з 04.10.2012р. по 31.07.2013р. оскільки підприємства, на яких працювала заявниця, не передбачено переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

Спеціальний стаж ОСОБА_1 складає 26 років 3 місяці 26 днів, загальний стаж - 31 рік 04 місяців 26 днів.

Управлінням було прийнято Рішення №539 від 22.12.2020 року про відмову в призначенні пенсії оскільки у ОСОБА_1 відсутній необхідний спеціальний стаж, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.2-1 та п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд установив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 31.03.2011р., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Судом установлено, що 22 січня 2020 року позивач звернулась до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за вислугу років як медичний працівник відповідно до пункту 8 абзацу 1 статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ), п. «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ та п. 2.1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Рішенням Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 28 січня 2020 року № 39 позивачу відмовлено в призначенні пенсії з підстав невідповідності трудової книжки.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України „Про пенсійне забезпечення" та п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Постанова 909) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України за наявності спеціального стажу роботи станом на 1 квітня 2015 р. не менше 25 років і після цієї дати:

з квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджено Постановою № 909.

Пенсія за вислугу років призначається при наявності спеціального стажу роботи та за умови звільнення з роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

При розрахунку пенсії до заліку як спеціального стажу, який дає право виходу на пенсію за вислугою років (окрім періоду роботи в Психіатричній лікарні №7 згідно довідки від 12.12.2019 №140) так і загального страхового стажу не враховано данні про трудові відносини по 31.12.1998 рік, т.я. на першому аркуші трудової книжки серії НОМЕР_3 біля графи «прізвище» зазначено « ОСОБА_2 ». Заявником не надано документів на підтвердження правових підстав для внесення змін до трудової книжки в частині прізвища, імені, по-батькові її власника ( ОСОБА_2 ).

Спеціальний стаж працівника охорони здоров`я позивача на 22.01.2020р. складає 21 рік 10 місяців 5 днів, загальний стаж - 25 років 17 днів.

За таких обставин вирішено відмовити у призначенні пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров`я.

24 липня 2020 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення належності ОСОБА_1 трудової книжки серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р. Рішенням № 263/9012/20 від 18.09.2020 року було встановлено належність позивачу трудової книжки серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р.

Після набрання рішенням законної сили (20.10.2020р.) та отримання відповідного рішення, позивач вдруге звернулася в грудні 2020 року до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, та надала необхідні для призначення пенсії документи, а саме: трудову книжку серії НОМЕР_3 з датою заповнення від 01.08.1988р.; рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя № 263/9012/20 від 18.09.2020р.; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 ; свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 ; паспорт та ідентифікаційний номер.

Рішенням Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 22 грудня 2020 року № 539 відповідачу повторно відмовлено у призначенні пенсії та не зараховано стаж роботи за період з 04.10.2012р. по 19.07.2013р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дентарекс» () на посаді медичної сестри, а також за період з 17.02.2002р. по 09.03.2005р. у Відкритому акціонерному товаристві «Дорводстрой» на посаді завідуючої здравпунктом, посилаючись на той факт, що зазначені підприємства відсутні у переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. № 909.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 №1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закону №1058).

Закон №1788-ХІІ був ведений в дію з 01 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 1 квітня 1992 року - в повному обсязі.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно з яким "Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї".

За приписами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення N 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У преамбулі Закону України від 05.11.91 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон N 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту населення за наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з Переліком до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Разом з тим відповідно до примітки 2 до Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» наведено в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до частини другої статті 16 цих Основ заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку державна акредитація закладу охорони здоров`я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно з пунктом 2 Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я.

Таким чином, підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров`я на підставі акредитації.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. До того ж слід враховувати положення статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII, згідно з якими громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Суд зазначає, що «особи, які працювали на медичних посадах на підприємствах за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій, незалежно від отримання ними акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ. На працівника не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров`я, оскільки контроль за додержанням правил в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.»

Крім того, суд зауважує, що у чинній редакції частини п`ятої статті 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 09.04.2015 № 326-VІІІ, від 19.10.2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". Отже, при з`ясуванні змісту поняття "майно" недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України" (заява N 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту "законних очікувань" (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Так, у справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява N 68385/10 та N 71378/10, пункт 35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі "легітимні очікування" та "майнові права" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, N 10741/84).

Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява N 28342/95). У пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява N 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Щодо звуження прав на отримання пенсії суд зазначає наступне.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 4 червня 2019 року N 2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012).

За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011.

У справі "Трегубенко проти України" (заява N 61333/00, пункт 53) Суд вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, позбавлення права на пенсію або звуження обсягу цього права має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм).

З аналізу вищенаведених норм, позиції Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини беззастережно вбачається, що збільшення пенсійного віку для отримання пенсії для осіб, які набули необхідний стаж, який передбачав право на пенсію, є звуженням цього права.

Згідно із частиною 4 статті 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до статті 6 Основного закону державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі N 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

У контексті предмету спору, Європейським судом з прав людини сформовано підхід щодо застосування принципу "належного урядування".

Так, в рішенні від 20 травня 2010 року у справі "Лелас проти Хорватії" (заява N 55555/08) ЄСПЛ наголосив, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).

Отже, принцип "належного урядування" без сумніву є дотичним і до означених пенсійних спорів. Адже особа-пенсіонер чи майбутній пенсіонер, як приватна особа, не має у своєму розпорядженні ані державного апарату, ані владних функцій. Зоною відповідальності саме держави є те, щоб пенсії при призначені були правомірно нараховані та своєчасно поновлені й виплачені. І всі помилки та прорахунки в цій сфері є саме помилками, які могли з`явитись лише як наслідок порушення принципу "неналежного урядування".

Суд зазначає, що трудова книжка позивача містить належним чином здійснені записи щодо роботи позивача в спірні періоди.

Наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується статтею 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року № 293/87/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 492/446/15-а, від 29.08.2018.

За таких обставин з урахуванням дискреційних повноважень відповідача, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправними дій Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області, щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту 8 абзацу 1 статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2.1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22 січня 2020 року, з урахуванням неврахованого періоду роботи з 04.10.2012р. по 19.07.2013р. в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дентарекс» () на посаді медичної сестри, а також за період з 17.02.2002р. по 09.03.2005р. у Відкритому акціонерному товаристві «Дорводстрой» на посаді завідуючої здравпунктом.

Також слід визнати протиправними та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 28 січня 2020 року № 39 та від 22 грудня 2020 року № 539 «Про відмову в призначенні пенсії».

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 139 КАС при частковому задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа пропорційно задоволеним вимогам.

Таким чином, судовий збір у розмірі 850 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 31.03.2011р., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області, щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за вислугу років.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області «Про відмову в призначенні пенсії» від 28 січня 2020 року № 39.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області «Про відмову в призначенні пенсії» від 22 грудня 2020 року № 539.

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту 8 абзацу 1 статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2.1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22 січня 2020 року, з урахуванням періодів роботи з 04 жовтня 2012 року по 19 липня 2013 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Дентарекс» () на посаді медичної сестри, а також за період з 17 лютого 2002 року по 09 березня 2005 року у Відкритому акціонерному товаристві «Дорводстрой» на посаді завідуючої здравпунктом.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 31.03.2011р., ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 58 (п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 серпня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова