Справа № 640/26607/20
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 року м. Київ № 640/26607/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач) про:

визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність;

зобов`язання відповідача здійснити перерахування позивачу пенсії без обмеження її розміру десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2018 по теперішніх час;

зобов`язання відповідача сплатити позивачу заборгованість пенсії з 01.01.2018 по жовтень 2020 року у розмірі 328 143,84грн. та з 01.11.2020 по день винесення рішення суду у відповідному розмірі, разово та однією сумою;

зобов`язання відповідача сплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 328000,00грн.

Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року повернуто ОСОБА_1 заяву про збільшення позовних вимог в адміністративній справі №640/26607/20 - без розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, однак відповідач виплачує її в обмеженому розмірі 16380,00грн.

06 січня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 є військовим пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням від 04.02.2011 № НОМЕР_1, перебуває на обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/14878/18 визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) щодо неврахування при перерахунку пенсії з 01.01.2018 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) надбавки за кваліфікацію «майстер» в розмірі 11% посадового окладу, надбавки за секретність в розмірі 15% посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премії в розмірі 25% посадового окладу, надбавки за особливі заслуги в розмірі 20% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність протиправними.

Визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в м Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) щодо зменшення при перерахунку ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 01.01.2018 пенсії основного розміру пенсії з 90% на 70% грошового забезпечення протиправними.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 01.01.2018, з урахуванням надбавки за кваліфікацію «майстер» в розмірі 11% посадового окладу, надбавки за секретність в розмірі 15% посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премії в розмірі 25% посадового окладу, надбавки за особливі заслуги в розмірі 20% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 залишено без змін. Ухвалою суду від 29.05.2019 у вказаній справі №826/14878/18 виправлено описку в рішенні суду від 12.12.2018, а саме: 4 пункт резолютивної частини судового рішення викласти у такій редакції: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 01.01.2018, з урахуванням надбавки за кваліфікацію «майстер» в розмірі 11% посадового окладу, надбавки за секретність в розмірі 15% посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премії в розмірі 25% посадового окладу, надбавки за особливі заслуги в розмірі 20% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність з урахуванням основного розміру пенсії 90%».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2020 у справі №640/10878/19 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо виплати ОСОБА_1 з 05.03.2019 пенсії з підвищенням у розмірі 75%.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві провести з 05.03.2019 ОСОБА_1 перерахунок пенсії з урахуванням 100% суми підвищення пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою ним пенсією за період з 05.03.2019 і пенсією з урахуванням 100% підвищення за період з 05.03.2019. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2020 апеляційну скаргу повернуто апелянту Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві.

Таким чином, як зазначає позивач з урахуванням вказаних судових рішень у справі №826/14878/18 та у справі №640/10878/19 він повинен був отримувати пенсію у розмірі 25796,44грн., однак Головне управління обмежило її виплату та позивач отримує пенсію у розмірі 16380,00грн.

20 травня 2020 року позивач звернувся до Головного управління із заявою щодо неправомірного обмеження максимального розміру пенсії 10 мінімальними прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.

Листом від 25.06.2020 №13484-13559/П-02/8-2600/20 Головне управління повідомило, що у травні 2019 року на виконання рішення суду від 12.12.2018 у справі №826/14878/18 позивачу проведено перерахунок пенсії в порядку, встановленому судовим рішенням. Виплата різниці пенсії на виконання обох рішень суду з 01.01.2018, що разом складає 24321,24грн. буде проведена в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018.

У той же час, у відзиві на позов відповідач зазначає, що оскільки судом не зобов`язано проводити виплату пенсії позивачу без обмеження граничним розміром, на перерахунок пенсії розповсюджувалась дія норми ст. 43 Закону №2262.

Вважаючи протиправними дії відповідача та у зв`язку із цим про зобов`язання вчинити певні дії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Так, відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 було внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, частину 5 статті 43 доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень»; у статті 54: перше речення частини першої викласти в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Разом з тим, у п.п. 1, 2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII зазначено, що він набирає чинності з 01.01.2016 р. і що дія його положень щодо визначення максимального розміру пенсій застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 01.01.2016 р.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 також внесено зміни до Закону №2262-ХІІ: - у ч. 7 ст. 43 слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінити словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»; - у статті 54: частину першу викласти в такій редакції: «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються».

У п.п. 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII передбачено, що він набирає чинності з 01.01.2017 р. та що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Національній поліції України, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об`єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що особи, яким пенсії призначені до 01.01.2016р. на підставі Закону № 2262-ХІІ, мали право на отримання їх без обмеження граничним розміром у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р., що прямо передбачено пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №911-VIII, тобто законодавчого акту яким безпосередньо такі обмеження у вказаний період були запровадженні до спеціального Закону № 2262-ХІІ.

Рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ зі змінами, а саме:

- частина 7 статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень;

- перше речення частини 1 статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- положення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ зі змінами, щодо встановлення максимального розміру пенсії не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та щодо встановлення максимального розміру пенсії тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, не більше 10 740 гривень, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016 року.

Законом України від 24.12.2015р. №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (який набув чинності 01.01.2016), частина 5 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. №2262-ХІІ доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р., максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень».

Після чого, Законом України від 06.12.2016 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (який набув чинності 01.01.2017 р.), у частині 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ слова і цифри» у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р.» замінено словами і цифрами «по 31.12.2017 р.».

Разом з тим, пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VІІІ передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016 року.

Отже, вищевказані положення Закону щодо обмеження максимальним розміром пенсії не може застосовуватися до позивача, оскільки пенсію йому було призначено 22.12.2009 року, а не з 01.01.2016 року.

Крім того, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення законодавства, якими був обмежений максимальний розмір пенсії. Внесення в подальшому змін до Закону шляхом зазначення іншого часового періоду, протягом якого діють обмеження максимального розміру пенсії, за аналогією є неконституційними, оскільки вирішальне значення має не період дії обмеження, а сам факт обмеження прав особи на отримання пенсії у відповідному розмірі.

Таким чином, буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» також не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 522/3093/17, від 16.10.2018 року у справі № 522/16882/17.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо обмеження виплати пенсії позивачу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що пенсія позивача як така, що була йому призначена у 2009 році на підставі Закону № 2262-ХІІ, обмеженню граничним розміром не підлягала, що обумовлює протиправність дій відповідача щодо її обмеження та наявність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.

В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу заборгованість пенсії у розмірі 328 143,84грн. разово та однією сумою, суд відмовляє в її задоволенні у зв`язку із тим, що здійснення нарахування розміру пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного фонду.

В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 328000,00грн., суд зазначає наступне.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Проте, позивачем не зазначено, в чому саме виразились його моральні страждання, не доведено причинного зв`язку між стражданнями позивача та діями відповідача, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано відповідних доказів.

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Проте позивач не виконав свого обов`язку щодо доказування та не надав суду жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надав жодного обґрунтування щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Оскільки під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому неправомірними та винними діями відповідача шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

У той же час, суд для належного захисту порушених прав позивача задовольняє позов шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії без обмеження її розміру десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність з 01.01.2018.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80грн. з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (м. Київ, 04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_2 ) десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (м. Київ, 04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_2 ) пенсії без обмеження її розміру десятьма мінімальними прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність з 01.01.2018.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_2 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80грн.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін