Справа № 640/24584/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року м. Київ № 640/24584/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місії Києві щодо відмови ОСОБА_1 , у перерахунку пенсії відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016;

- зобов`язати Головне управління Пенсійною фонду України в місті Києві перерахувати ОСОБА_1 пенсію, з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016 та провести виплату перерахованої пенсії з дати її призначення, а саме з 20.10.2016.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно не було враховано довідку про заробітну плату, що видана ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016 з підстав видачі її органом, що знаходиться на тимчасово окупованій території, оскільки така відмова суперечить Констутуції України, порушує його право на соціальний захист, та не можу бути підставою для зменшення пенсійного забезпечення позивача, адже у вказаний у довідці період він працював, отримував заробітну плату та здійснював відповідні відрахування до бюджету.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2019 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні). Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві надати суду належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

17.01.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав на те, що обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати на певному підприємстві, є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, водночас, надана позивачем довідка ДП «Сніжнеантрацит» від 17.06.2016, не може бути врахована, оскільки дане підприємство знаходиться на тимчасово окупованій території України, з огляду на що, неможливо провести перевірку відповідності змісту наданої довідки про заробітну плату з первинними документами.

Разом з відзивом на позовну заяву, відповідачем надано суду належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, 20.10.2016 позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком, на пільгових умовах за Списком № 1, відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із зменшенням пенсійного віку.

Так, при зверненні за призначенням пенсії, позивач надав наступні документи: оригінал трудової книжки; оригінал диплома НОМЕР_1 ; оригінал довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 4181/132 від 17.03.2016; оригінал довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, видану ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ВСП «Шахтоуправління Першотравенська» № 41 від 14.03.2016; оригінал довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 13.2-36- 12-3828 від 09.11.2015; довідку про перейменування ДП «Сніжнеантрацит» № 4191/13.2 від 17.03.2016; довідку ДП «Сніжнеантрацит» № 4190/13.2 від 17.03.2016; довідку ДП «Сніжнеантрацит» № 13.2-36-12- 3798 від 09.11.2015; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 9 віл 26.01.1995; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 179 від 11.02.2000; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 84 від 14.02.2005; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 9 від 26.01.1995; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 177 від 09.02.2000; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 179 від 11.02.2000; копії наказів про атестацію робочих місці, за юзами праці № 60 від 28.01.2005; копії наказів про атестацію робочих місць за умовами праці № 11/к від 12.01.2010; довідку про заробітну пату для обчислення пенсії, видану ДП Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 06.2016.

Листом Управління, позивача повідомлено, що підстав для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 немає, оскільки період роботи, який дає право на призначення даного виду пенсії не підтверджений.

Не погоджуючись із відмовою, позивач звернувся до Подільське районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив суд визнати відмову Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.01.2017 в призначенні пенсії за віком на пільгою умовах протиправною, а також зобов`язати відповідача призначити пенсію віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» cт. 13 Закону України «П пенсійне забезпечення» з дати звернення за призначенням пенсії.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.09.2018 у справі № 758/4201/17 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати звернення за призначенням.

Зазначене рішення суду Управлінням виконано, позивачу призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з дати звернення, а саме з 20.10.2016.

Проте, позивачу була призначена пенсія без урахування довідки про заробітну плату до 01.07.2000, а саме, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 06.2016, за період з 1991 року по 1996 рік.

Надалі, позивач звернувся до Управління із заявою від 05.11.2019 щодо здійснення перерахунку пенсії на підставі довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/18 від 17.06.2016 та виплатити перераховану пенсію з 20.10.2016.

Однак, Листом Головного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві № 25439/02 від 07.02.19 позивача було повідомлено, що пільгова довідка, яка дає право на призначення пенсії за Списком № 1, не може бути прийнята до уваги внаслідок того, що вона видана ДП «СНІЖНЕАНТРАЦИТ» - підприємством місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія України, в зв`язку з чим, відсутні підстави для призначення мені пенсії за віком на пільгових умовах.

З рішенням відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії відповідно до довідки № 01-26-07/1862 від 06.2016 позивач не погоджується, що і зумовило його звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Слід зазначити, що, наразі, позивачу за рішення суду призначена пенсії на пільгових умовах з 20.10.2016, однак, відповідачем при обчисленні її розміру не було враховано одну довідку, що видана підприємством, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України. Тож, у межах розгляду даного спору, слід дослідити, чи діяв правомірно пенсійний орган, не приймаючи до уваги зазначеної довідки та відмовляючи позивачу у перерахунку його пенсії з урахуванням складових, зазначених у такій довідці.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом

До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв (ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

За змістом ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок № 637).

Відповідно до п. 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п. 3 Порядку № 637).

З матеріалів справи слідує, що відповідач, при розгляді заяви позивача про перерахунок пенсії, не прийняв та не врахував довідку про заробітну плату для обчислення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016.

Водночас, при аналізі довідки № 01-26-07/1862 від 17.06.2016 вбачається, що вона містить зазначення суми заробітку позивача, який враховується при обчисленні пенсії з розшифруванням щомісячних сум за період з 1991 по 1996 рр., довідка містить зазначення того, що на всі виплати нараховані внески (страхові внески), зазначення того що немає заперечень проти проведення перевірки первинних документів.

Слід зазначити, що відомості зазначені у довідці № 01-26-07/1862 від 17.06.2016 відповідають встановленій формі на дату видачі такої довідки, а саме, додатку № 1 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженої постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, в редакції постанови Пенсійного фонду № 13-1 від 23.06.2017.

Неприйняття згаданої довідки, вмотивовано посиланням постанову Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, із зазначенням про неможливість врахування довідок від установ, діючих на непідконтрольній території.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За змістом ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд ООН у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною рішенні від 02.10.2018 у справі № 569/14531/16-а.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що наявна в трудовій книжці інформація про страховий стаж позивача підтверджується довідкою про заробітну плату ДП «Сніжнеантрацит» від 17.06.2016 № 01-26-07/1862, яка має братися до уваги відповідачем, проте така жодним чином не легітимізує окупаційну владу, відтак, відмова у перерахунку на цій підставі, не відповідає принципам належного урядування, оскільки порушує права позивача, апелюючи до формальних підстав.

Позивач не має жодних інших варіантів діяти, аніж отримати таку довідку задля підтвердження наявного в нього права на пенсійне забезпечення, у тому розмірі, що він заробив впродовж свого трудового шляху.

Зважаючи на викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення як громадянину, яка працювала на роботах зі шкідливими умовами праці.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Крістіан Мюллер проти Австрії» від 16.12.1974, надано позицію щодо застосування статті 1 Першого протоколу, згідно якої, обов`язок робити внесок у систему соціального забезпечення може, за певних обставин, надати право власності на активи, які використовуються для виплати пенсій.

Таким чином, право особи на пенсію є майном у розумінні Першого протоколу, якого особа може бути позбавлена лише за обґрунтованою необхідністю в інтересах суспільства.

Необхідність позбавлення позивача права власності, у тому числі на частину пенсії, повинна бути обґрунтованою не лише наявністю суспільного інтересу, а й можливістю діяти всупереч Конституції України заради задоволення такого інтересу. За відсутності підстав для порушення права особи на мирне володіння своїм майном, суд оцінює дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як невиправдані та протиправні в частині відмови в урахуванні довідки про заробітну плату з підстав видачі їх органом, який знаходиться на непідконтрольній території.

Розглядаючи можливість виплати ненарахованої пенсії за минулий час, суд звертає увагу на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Крім того, суд бере до уваги те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.09.2018 у справі № 758/4201/17 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати звернення за призначенням, яке відповідачем виконано, позивачу було призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з дати звернення, а саме, з 20.10.2016, водночас, не було враховано одну з складових періоду та отриману заробітну плату, що вказує на те, що, позивач, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії, здійснює активні дії по її отриманню та у розмірі, на який має право, а тому, наявні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок пенсії саме з 20.10.2016, з урахуванням вже виплачених сум.

За висновком суду, суми пенсії недоотримані позивачем з вини ГУ ПФУ в м. Києві, наслідком чого, є обов`язок останнього виплатити відповідні суми за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази, а також проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню, судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242 - 246, 255, 263 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місії Києві щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), у перерахунку пенсії відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016.

Зобов`язати Головне управління Пенсійною фонду України в місті Києві перерахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію, з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, видану ДП «Сніжнеантрацит» № 01-26-07/1862 від 17.06.2016 та провести виплату перерахованої пенсії з дати її призначення, а саме з 20.10.2016, з урахуванням вже виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ().

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда