Справа № 440/3270/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 р.Справа № 440/3270/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 26.04.21 по справі № 440/3270/21

за позовом ОСОБА_1

до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо не нарахування та не виплати інваліду війни ІІ групи ОСОБА_1 в період 2011-2020 роках, відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня відповідного року у розмірі 8 мінімальних розмірів пенсії, визначеної ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у році виплати; зобов`язати Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області нарахувати та виплатити за період 2011-2020 року інваліду війни ІІ групи ОСОБА_1 , відповідно д ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 8 мінімальних розмірів пенсії, визначеної ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у відповідному році, з урахуванням раніше виплачених сум, виплатити 65724 грн.; стягнути з Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року зазначена позовна заява була залишена без руху та надано строк десять днів з дня вручення ухвали на усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з цим позовом в частині оскарження дій щодо не перерахунку та недоплати допомоги за 2011-2020 роки та доказами поважності причин його пропуску.

19.04.2021 року від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрити адміністративне провадження у справі, направити адміністративну справу для проведення розгляду позовної заяви ОСОБА_1 по суті до Полтавського окружного адміністративного суду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, не прийняв до уваги, що позивач є пенсіонером та інвалідом війни 2-ї групи, та віднесений до групи ризику із захворювання на Сovid-19, обмежений в пересуванні карантинними заходами в Україні та відвідуванні державних органів, що прямо впливає на реалізацію та захист своїх прав та інтересів. Вказує, що з 13.03.2021 року по 01.04.2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в ДП «Територіальне медичне об`єднання МВС України в Полтавській області» з діагнозом «Гостра респіраторно хвороба Сovid-19 (вірус ідентифіковано ПЛР - 11.03.2021 року), що є поважними обставинами, які перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду із позовною заявою до 30.03.2021 року (виписка карти стаціонарного хворого №202 терапевтичного відділення додана до апеляційної скарги). Стверджує, що позивач скористався своїм правом для відновлення в адміністративному порядку порушених прав із соціального захисту та вирішення спірних правовідносин і 15.02.2021 року звернувся із заявою до відповідача для відновлення порушених прав відповідно до ч.5 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції від 22.05.2008 року) про виплату позивачу недоплаченої у 2011-2020 роках щорічної грошової допомоги інваліду війни 2-ї групи в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком у відповідному році. 09.03.2021 року відповідачем позивачу відмовлено у відновленні порушених прав та перерахунку і виплаті щорічної грошової допомоги. Зауважує, що зазначений строк розгляду відповідачем зави позивача (23 дня) не може бути врахований у шестимісячний строк звернення, строки розгляду заяви позивача встановлені відповідачем, позивач не має та не мав змоги вплинути на строк розгляду заяви, відповідач мав змогу розглянути заяву позивача у коротший термін, але не розглянув. Зазначає, що вказані обставини є поважними обставинами та причинами не звернення позивача до суду, так як розгляд заяви відповідачем та надання відповіді не залежить від волевиявлення позивача, який правомірно очікував усунення суб`єктом владних повноважень допущених порушень його законних прав та інтересів. Щодо позовних вимог в частині періоду 2011-2019 років, стверджує, що суд першої інстанції невірно визначив період, коли позивач дізнався про порушення прав та інтересів, та усвідомлення позивачем, що його права були порушені в частині зменшення належного розміру грошової допомоги до 5-го травня та зміст соціальної виплати, що є довічною періодичною соціальною допомогою. Вказує, що позивач в період 2011-2020 роки не міг припустити, що позивач не знав, що йому у вказаний період виплачують щорічну грошову допомогу до 5-го травня в меншому розмірі, ніж належний. Зауважує, що строки позовної давності, встановлені КАС України, на довічні виплати не розповсюджуються. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.11.2020 року у справі №815/460/18. Наголошує, що неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями. Зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, застосував скасовану норму Закону та визначив її як таку, що регулює правовідносини між позивачем та відповідачем у спірний період.

Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачу проведена у квітні відповідного року. Вказує, що позивачем не наведено поважних, реальних причин, які вплинули на пропуск термінів звернення до суду. Отримуючи щорічно зазначену допомогу, позивач знав її розміри, тобто позивач знав або не міг не знати про порушене право, ніщо не заважало йому звернутися до суду в рамках термінів позовної давності. Стверджує, що посилання позивача на поважну причину пропуску термінів позовної давності звернення до суду - перебування на лікуванні з 11.03.2021 року по 01.04.2021 року - не може бути прийнято до уваги, оскільки позивач до згаданого періоду міг звернутися до суду, а також 15.02.2021 року звертався з відповідним зверненням про перерахунок та виплату допомоги до 5 травня до Центру. Зауважує, що шестимісячний строк звернення до суду з позовом про виплату щорічної разової грошової допомоги за 2011-2019 роки минув відповідно 30 березня наступного за проведенням виплати року, за 2020 рік - минув 30.03.2021 року. Оскільки позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду, вважає, що в задоволенні апеляційної скарги позивачу слід відмовити за безпідставністю. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, вказує, що позивачем не доведено, що витрати на надання такої допомоги були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам статей 160, 161 КАС України.

Залишаючи заявлений позов без руху, суд першої інстанції вказав на те, що оскільки спірні правовідносини стосуються, зокрема, невиплати допомоги до п`ятого травня за період з 05 травня 2011 року по 05 травня 2020 року, а позивач звернувся до суду лише 05.04.2021 року, то позов до суду подано з пропуском шестимісячного строку звернення, визначеного частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначив, що посилання позивача у позові на те, що рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 ухвалено 27.02.2020 року, а відповідь на заяву щодо нарахування допомоги надана листом від 09.03.2021 року, до уваги судом не приймається, оскільки нарахування і виплата допомоги до 5 травня здійснюється щорічно і про її розмір позивачу було достеменно відомо на момент її отримання 2011-2020 роках відповідно. Тобто позивач був обізнаний із оспорюваними діями відповідача.

Судом першої інстанції встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з цим позовом в частині оскарження дій щодо не перерахунку та недоплати допомоги за 2011-2020 роки та доказами поважності причин його пропуску.

Копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року про залишення позову без руху отримано позивачем 15.04.2021 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 12).

19.04.2021 року від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

У поданій заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, представник позивача зазначив, що разова грошова допомога до 5 травня є довічною соціальною виплатою, строки позовної давності, встановлені КАС України, на довічні виплати не розповсюджуються. Вказав, що відповідь на заяву щодо нарахування допомоги надана листом від 09.03.2021 року, у зв`язку з чим вважав вказані обставини та причини не звернення до суду поважними, оскільки очікував на усунення суб`єктом владних повноважень допущених порушень законних прав та інтересів позивача.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що позивачем на виконання вимог ухвали суду від 12.04.2021 року надано заяву про поновлення пропущених строків, однак обставини причин пропуску строку звернення до суду з зазначеним позовом, викладені в заяві від 19.04.2021 року, визнані судом неповажними, а отже недоліки позовної заяви усунуті не були. Вказав, що надання відповіді на заяву позивача щодо нарахування допомоги листом від 09.03.2021 року не впливає на переривання встановленого процесуального строку та не спростовує обізнаність позивача про розмір виплат та можливе порушення його прав. Дійшов висновку, що позивач не надав доказів існування об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали йому звернутись до суду з дня, коли він дізнався про порушення його прав відповідачем. Позивачем також не було надано доказів існування інших обставин або труднощів, які унеможливили дотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 1 ст.168 КАС України встановлено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач, зокрема, просить зобов`язати Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області нарахувати та виплатити за період 2011-2020 року інваліду війни ІІ групи ОСОБА_1 , відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 8 мінімальних розмірів пенсії, визначеної ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у відповідному році, з урахуванням раніше виплачених сум, виплатити 65724 грн.

Із заяви позивача про поновлення строку для звернення до суду від 19.04.2021 року встановлено, що позивач вважає, що початок перебігу строку звернення до суду слід пов`язувати саме з дати отримання листа-відповіді відповідача від 09.03.2021 року вих. №П-262/9.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатися".

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року №340/1019/19).

У цьому випадку, суд наголошує на тому, що допомога до 5 травня є платежем, розмір якого в будь-якому разі відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації, на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений розрахунок одноразової грошової допомоги.

Отже, з дня отримання допомоги до 5 травня, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання такої допомоги, демонструючи свою необізнаність щодо підстав нарахування одноразової грошової допомоги в меншому розмірі звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В даному випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.

В той же час, суд зауважує, що відповідно до статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено розумний строк для звернення до органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги для отримання її доплати, у разі якщо виплату не здійснено або здійснено в розмірі меншому, ніж встановлено Законом.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 року, розглядаючи справу №607/7919/17, зазначив, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата оспорюваної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Як наслідок, Верховний Суд дійшов висновку, що перебіг строку звернення позивача до суду з цим позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 22.07.2021 року у справі №420/718/21.

Таким чином, перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду із цим позовом за період 2011-2020 роки слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.

В той же час, до суду позивач звернувся 05.04.2021 року, тобто з пропуском строку, визначеного частиною другою статті 122 КАС України.

Суд зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 року по справі № 240/12017/19 зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі № 816/197/18, від 20.10.2020 у справі № 640/14865/16-а, від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах.

Так, у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 суд Касаційної інстанції дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Відтак, Судова палата погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Крім того, Судова палата звернула увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, керуючись ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався з листа Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 09.03.2021 року вих. №П-262/9, оскільки отримання такого листа не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 22.07.2021 року у справі №420/718/21.

За цим, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що суд першої інстанції невірно визначив період, коли позивач дізнався про порушення прав та інтересів, та усвідомлення позивачем, що його права були порушені в частині зменшення належного розміру грошової допомоги до 5-го травня та зміст соціальної виплати, що є довічною періодичною соціальною допомогою.

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо незнання позивачем законодавства про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту, з огляду на наступне.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Системно аналізуючи наведені положення Конституції України, суд доходить висновку, що необізнаність позивача про свої права та невчинення ним протягом 2011 - 2020 років дій на ознайомлення з ними, не може бути підставою для його звільнення від відповідальності шляхом застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги про вчинення позивачем заходів досудового врегулювання спору, а саме звернення до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області із заявою від 15.02.2021 року про виплату позивачу недоплаченої у період 2011-2020 роки щорічної грошової допомоги інваліду війни в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком у відповідному році, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Проте, жодним з нормативно-правових актів не передбачено ні можливості, ні обов`язку досудового порядку вирішення спору щодо перерахунку та виплати суми щорічної грошової допомоги до 05 травня.

Таким чином, факт звернення до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області із заявою не є досудовим порядком вирішення спору, що може створити об`єктивні передумови для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та стати належною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду.

Крім того, доводи апелянта про те, що рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 ухвалено 27.02.2020 року, а відповідь на заяву щодо нарахування допомоги надана листом від 09.03.2021 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки нарахування і виплата допомоги до 5 травня здійснюється щорічно і про її розмір позивачу було достеменно відомо на момент її отримання у 2011-2020 роках відповідно. Тобто, позивач був обізнаний із оспорюваними діями відповідача.

Посилання апеляційної скарги на перебування позивача в період з 13.03.2021 року по 01.04.2021 року на стаціонарному лікуванні в ДП «Територіальне медичне об`єднання МВС України в Полтавській області», як на підставу поважності пропуску строку звернення до суду з позовом, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки такі доводи не були викладені позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Крім того, позивачем не надано та матеріали справи не містять належних доказів існування об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали йому звернутись до суду з позовною заявою до 13.03.2021 року.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які належні і беззаперечні докази на підтвердження поважності пропуску позивачем встановленого законом шестимісячного строку для звернення до суду із даними позовними вимогами та неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод.

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.123 КАС України передбачено, зокрема, якщо підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані судом неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування приписів КАС України щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а відтак і про повернення позовної заяви позивачу.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, також, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому, числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії , справа Девеер проти Бельгії).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 по справі № 440/3270/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 28.08.2021 року