Справа № 440/4512/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/4512/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2021 року адвокат Дмитренко Володимир Вікторович, здійснюючи представництво інтересів позивача ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) , в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 2015 по 2019 рік та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 70 днів за період з 2015 по 2019 рік, а також зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому таку грошову компенсацію та індексацію за період з 2015 по 2019 рік з урахуванням базового місяця для обчислення індексації - січень 2008 року.
В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на обставини порушення своїх прав унаслідок невиплати відповідачем грошової компенсації за відпустку, передбаченої статтею 162 Закону України "Про відпустки", за період участі у бойових діях з 2015 по 2019 рік під час несення ним військової служби та індексації грошового забезпечення, право на яку гарантовано статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
01.06.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач висловив свої заперечення проти його задоволення. Стверджує, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 з 12.04.2017 по 14.01.2019 під час дії особливого періоду та саме в цей час перебував на грошовому забезпеченні у відповідача. Доказів на підтвердження факту проходження позивачем військової служби у в/ч НОМЕР_1 у період з 01.01.2015 по 12.04.2017, і, як наслідок, права на отримання додаткової відпустки як учасника бойових дій та індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 не надав. При цьому права на виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки він не має, так як в особливий період, з моменту оголошення мобілізації і до припинення відповідного періоду, припиняється надання військовослужбовцям додаткових видів відпусток. З приводу індексації грошового забезпечення зазначив, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 - лютому 2018 року у Міністерства оборони не було, у зв`язку з чим в/ч НОМЕР_1 , як структурний підрозділ ЗСУ, не мала можливості здійснювати виплату індексації військовослужбовцям у вказаний період. Сума індексації у березні 2018 року (місяці підвищення грошового забезпечення) не нараховувалася, оскільки розмір підвищення постійних складових грошового забезпечення позивача у зазначеному місяці перевищив суму індексації. За даними Держстату індекс споживчих цін з квітня 2018 року по грудень 2018 року не перевищував 103%, а тому підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.12.2018 відсутні. При цьому у період з 01.12.2018 по 14.01.2019 позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, що підтверджується довідкою-розрахунком індексації грошового забезпечення. Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за періоди з 2015 року по 2019 рік із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року задоволенню не підлягають, оскільки є виключною компетенцією відповідача. З приводу витрат на правову допомогу зазначав, що предмет спору не є складним, містить лише два епізоди спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому сума витрат є необґрунтованою та завищеною (а.с. 31-40).
02.06.2021 адвокат Дмитренко В.В. направив відповідь на відзив, яку суд не приймає до уваги, оскільки той, в порушення вимог ч. 2 ст. 163, ч. 3 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав доказів надіслання її копії відповідачу (а.с. 44-45).
Розгляд даної справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України, є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 9).
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 підполковника В.Кінзерського від 12.04.2017 №102 (по стройовій частині) старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 09.03.2017 №9 на посаду командира 1 десантно-штурмової роти, що прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_2 , м. Житомир, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 12.02.2017, на продовольче забезпечення з 12.03.2017 (а.с. 41).
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 14.01.2019 №16 капітана ОСОБА_1 , командира 1 десантно-штурмової роти в/ч НОМЕР_1 , відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України від 04.04.2006 №3597-IV "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що справи здав. З 14.01.2018 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Житомирського обласного військового комісаріату. З 14.01.2019 виключено з котлового забезпечення при в/ч НОМЕР_1 (а.с. 22).
Як стверджує позивач, під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 йому не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення, а при звільненні не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 по 2019 роки.
У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_3 щодо нарахування та виплати колишньому військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 2015 року по 14.01.2019 та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки листом в/ч НОМЕР_1 від 21.04.2021 №8/247 (а.с. 13-15) командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 повідомив, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 у період з 12.04.2017 по 14.01.2019 згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування та виключення військовослужбовця зі списків особового складу від 12.07.2017 №102 та 14.01.2019 №16 відповідно, здійснювалась згідно до вимог чинного законодавства, а саме Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 №1078, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 за №638/15329, а також у відповідності до вимог пункту 7 роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 №248/3/9/1/2, а тому відсутні підстави для додаткового її нарахування та виплати. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики №220/5140 від 04.07.2017, відповідно до п. 6 постанови КМУ №1078 проведення індексації здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Вищезазначений порядок не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. Тобто з 01.01.2016 по 28.02.2018 індексація не виплачувалась. Поновлено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення в 2018 році. При виключенні із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, на підставі пункту 19 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за 2015-2019 роки не виплачувалася. У свою чергу, листом Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 №298/5/2867 щодо порядку реалізації рішення Верховного суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18, яке було залишено без змін Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 21.08.2019 оприлюднена 11 вересня 2019 року) стосовно виплати особам, звільненим з військової служби, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій, було рекомендовано при зверненні до військових частин (установ, організацій) осіб, звільнених з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини (установи, організації) враховувати пункт 3 рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 по справі №620/4218/18, за змістом якого, зміна фактичних обставин, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі. Виплату компенсації в таких випадках, на думку Департаменту, слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили. З огляду на те, що ОСОБА_1 в установленому законодавством порядку в січні 2019 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби, тобто до набрання законної сили рішення Верховного суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18, виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, військовою частиною НОМЕР_1 буде здійснюватися на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили.
Незважаючи на доводи відповідача, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 рік, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку вимогам позивача щодо не нарахування та не виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 70 днів за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, суд виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992.
Відповідно до частин першої, четвертої та тринадцятої статті 2 вказаного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, військова служба є особливим видом публічної служби, а тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців.
Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтями 1 та 2 цього Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до пункту 8 статті 101 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки", установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 162 цього ж Закону встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України №3551-XII від 22.10.1993 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Таким чином, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з абзацами першим та другим пункту 14 статті 101 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
Абзацом третім пункту 14 статті 101 Закону №2011-XII встановлено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 101 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18 ст. 101 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 101 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII та "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII (надалі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
Так, згідно зі статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону №1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, у статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.
Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить на користь висновку про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому Законом №2011-XII не передбачено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону 2011-ХІІ у періоди передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 101 Закону №2011-ХІІ, статтею 162 Закону №504/96-ВР.
Тож у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 162 Закону №504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із указаної норми при ухваленні рішення суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Як вже з`ясовано судом, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України серії НОМЕР_3 від 10.07.2015 (а.с. 9).
Досліджуючи обставини служби позивача саме у в/ч НОМЕР_1 , який є відповідачем у цій справі, суд встановив, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 підполковника В.Кінзерського від 12.04.2017 №102 (по стройовій частині) старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 09.03.2017 №9 на посаду командира 1 десантно-штурмової роти, що прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_2 , м. Житомир, зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 12.02.2017 (а.с. 41).
А відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 14.01.2019 №16, капітана ОСОБА_1 , командира 1 десантно-штурмової роти в/ч НОМЕР_1 , відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що справи здав, з 14.01.2018 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Житомирського обласного військового комісаріату. З 14.01.2019 виключено з котлового забезпечення при в/ч НОМЕР_1 (а.с. 22).
Таким чином при звільненні з військової служби у в/ч НОМЕР_1 у запас ОСОБА_1 має право на отримання від роботодавця грошової компенсації за невикористану ним як учасником бойових дій у 2017-2019 роках додаткову відпустку.
При цьому не підлягають задоволенню аналогічні вимоги позивача за 2015-2016 роки, оскільки, як встановлено судом вище, службові відносини ОСОБА_1 з в/ч НОМЕР_1 розпочалися лише з 12.04.2017. До цього моменту позивач у жодних правовідносинах з відповідачем не перебував, а тому й будь-які вимоги, які передують цьому до вказаного відповідача той заявляти не може.
Відтак у даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації позивачу за невикористану ним додаткову відпустку за період з 2017 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби, тобто станом на 14.01.2019, у зв`язку з чим вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому таку компенсацію період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби підлягає задоволенню.
Тож у частині вимог, що стосуються виплати компенсації позивачу за невикористану ним додаткову відпустку, позов належить задовольнити частково.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 2015 року по 2019 рік з урахуванням базового місяця для обчислення індексації - січень 2008 року, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Окреслюючи предмет спору у цій справі, суд виходить з визначення особи, відповідальної за нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у вказаний позивачем період, та зауважує, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.
Оскільки позивач перебував на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 у період з 12.04.2017 (час зарахування на посаду) по 14.01.2019 (день звільнення з військової служби), що підтверджується наявними в матеріалах справах наказами в/ч НОМЕР_1 , тоді як ОСОБА_1 не надав суду доказів проходження військової служби в інші періоди, зокрема у період з 2015 року по 11.04.2017, то предмет судового розгляду зводитиметься до з`ясування обставин правомірності не / нарахування та не / виплати індексації грошового забезпечення у період з 12.04.2017 по 14.01.2019.
Статтею 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (надалі Закон №1282-ХІІ) визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до положень статей 4, 6 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (103 відсотка у зв`язку зі змінами, внесеними згідно із Законом №911-VIII від 24.12.2015, який набрав чинності з 01.01.2016).
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 11 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі Порядок №1078), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 №77 затверджено Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 і від 09.12.2015 №1013, відповідно до яких, зокрема, в абзаці другому пункту 11 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, цифри "101" замінено цифрами "103".
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
За змістом пункту 2 Порядку №1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно з пунктом 4 Порядку №1078 (у редакції, що діяла до 15.03.2018) індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Відповідно до приписів пункту 4 Порядку №1078 (у редакції з 15.03.2018) індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку №1078 (у редакції, що діяла до 15.03.2018) передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку №1078 (у редакції з 15.03.2018) встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Таким чином, місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), є базовим при проведенні індексації.
Відповідно до приписів пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
З огляду на викладене, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, у зв`язку з чим підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
У відзиві на позов відповідач зазначає про відсутність підстав для визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 , що полягають у не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення у період з 12.04.2017 по 01.03.2018, оскільки у відповідача були відсутні фінансові ресурси для виплати індексації (а.с. 31-40).
Оцінюючи такі доводи відповідача, суд виходить з того, що відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
З урахуванням наведеного, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення за спірний період.
Щодо визначення базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення, суд враховує те, що відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку №1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових. Підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018, встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294.
Таким чином, зміна посадових окладів відбулася 01.01.2008 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294.
Тож у період з січня 2008 року до березня 2018 року, у тому числі, з 12.04.2017 по 28.02.2018, базовим місяцем є січень 2008 року.
Оскільки передбачена Законом №1282-XII індексація є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, який на момент проходження військової служби перебував у розпорядженні та на повному грошовому забезпеченні відповідача, суд дійшов висновку, що відповідач у період з 12.04.2017 по 28.02.2018 був зобов`язаний нарахувати і виплатити позивачу грошове забезпечення з урахуванням індексації.
Невиконання відповідачем такого обов`язку свідчить про наявність протиправної бездіяльності у вказаний період.
Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі №825/694/17, від 23.10.2019 у справі №825/1832/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.11.2019 у справі №340/184/19 про те, що індексація грошового забезпечення є складовою оплати праці, а тому на спір щодо її нарахування та виплати не поширюються строки звернення до суду.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи викладене, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою належного захисту порушених прав позивача, слід визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018 із встановленням базового місяця - січень 2008 року.
Таким чином позов у цій частині вимог належить задовольнити.
Вирішуючи позов у частині вимог щодо визнання протиправною бездіяльності в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 14.01.2019 та відповідно з урахуванням (чи без) базового місяця для обчислення індексації - січень 2008 року, суд зазначає наступне.
Як вже встановлено судом, зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулася з 01.03.2018 у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 (надалі - Постанова №704), якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Це стало підставою для зміни місяця підвищення (базового місяця) у цілях нарахування індексації військовослужбовцям за березень 2018 року.
Відповідно до пункту 4 цієї постанови розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Постановою №704 визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, а також змінено (підвищено) розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців.
Згідно з абз. 1 п. 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Підвищення посадового окладу позивача з березня 2018 року відбулося внаслідок набуття чинності Постановою №704, якою змінено (підвищено) розміри окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців, а тому саме березень 2018 року у контексті застосування у спірних правовідносинах норми абз. 1 п. 5 Порядку №1078 є місяцем підвищення доходів позивача (базовим місяцем), а тому значення індексу споживчих цін у цьому місяці приймається за 1 або 100 відсотків.
За таких обставин підстав для застосування відповідачем базового місяця (місяця підвищення тарифних ставок (окладів)) січня 2008 року при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 14.01.2019, як того просить позивач, немає, що свідчить про безпідставність заявленого позову у цій частині.
Так само безпідставними є вимоги позивача, що стосуються періоду, який передує початку службових відносин позивача з відповідачем, тобто з 2015 по 11.04.2017, оскільки у вказаний період позивач у жодних правовідносинах з відповідачем не перебував, а тому суд відмовляє у їх задоволенні.
Вирішуючи заяву представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн, суд виходить з такого.
Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, що пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до чч. 7, 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
З наявних матеріалів справи суд встановив, що 09.04.2021 між гр. ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_3 (Адвокат) укладено договір №б/н про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 10).
За умовами пунктів 1-3, 6, 7 розділу "Гонорар" вказаного Договору гонорар - гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені Договором. Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, який є Додатком до цього Договору. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Адвоката.
Як свідчить акт приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору про надання правничої допомоги від 09.04.2021 Адвокат надав, а Клієнт прийняв правничу допомогу у адміністративній справі в наступному обсязі: 1. Досудове вирішення питання щодо виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки: адвокатський запит - 1000,00 грн; 2. Судове вирішення питання щодо виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки: підготовка процесуальних документів по справі - 4000,00 грн. Всього - 5000,00 грн (а.с. 24).
На підтвердження факту оплати послуг з правничої допомоги надано копію прибуткового касового ордеру №09-04-21 від 09.04.2021 на суму 5000,00 грн (а.с. 25).
Суд виключає з розрахунку витрати на адвокатський запит, як такі, що не охоплюються умовами договору від 09.04.2021.
Водночас суд зазначає, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за умови недотримання заявником вимог частини 5 ст. 134 КАС України, але за клопотанням іншої сторони про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 (справа №815/1479/18), від 15.07.2020 (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 (справа №280/2635/20).
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг).
Відповідач у відзиві на позов заперечував співмірність розміру витрат на оплату правничої допомоги обґрунтовуючи це тим, що зазначена справа віднесена до справ незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. При цьому такі справи є типовими, не складними та не потребують значних зусиль та часу на підготовку процесуальних документів по праві. Предмет спору у цій справі не є складним, містить лише два епізоди спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому сума витрат є необґрунтованою та завищеною.
Оцінюючи обґрунтованість заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, а також враховуючи складність даної справи, значення її для сторони, наявність зразкової справи №620/4218/18 на момент написання позову, а також наведені відповідачем доводи, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в цій частині, визначивши її розмір на рівні 900,00 грн, що з огляду на вказані обставини є співмірним та пропорційним відносно виконаної адвокатом роботи.
Однак, з урахуванням факту часткового задоволення позову, до стягнення з відповідача належить третина від обґрунтованої суми, яка становить 300,00 грн.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 14.01.2019.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто станом на 14.01.2019.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2017 по 28.02.2018 із встановленням базового місяця - січень 2008 року.
В іншій частині - позов залишити без задоволення.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) частину витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, у сумі 300 (триста) грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Є.Б. Супрун