Справа № 160/8434/21
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2021 року Справа № 160/8434/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидоренка Д.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 134928,58 грн., -
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез", в якій позивач просить суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 134928,58 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів. Враховуючи інформацію за звітом №10-ПОІ, який був наданий відповідачем, вбачається невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році а саме, за 2 робочих місця, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю у 2020 році, відповідач до 15.04.2021 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 134928,58 грн., що підтверджується наданим відповідачем річним звітом №10-ПОІ за 2020 рік та розрахунком суми позову щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю. Отже, оскільки вищезазначена сума у визначений законодавством строк відповідачем не сплачена, позивач вважає, що у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 134928,58 грн., тому він звернувся до суду щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
11.06.2021 року засобами поштового зв`язку до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" надійшов відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, зазначив, що належним чином інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у направленні центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування, а саме, з січня по грудень 2020 року щомісячно подавав звіти за формою №3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, адміністратора чергового. В цих звітах містилась інформація про наявність відповідних вакансій у кількості (в різні місяці) від 2 до 3 - адміністратор черговий. Державною службою зайнятості протягом 2020 року було направлено до відповідача для працевлаштування осіб з інвалідністю на посаду адміністратора чергового, які не могли займати відповідну посаду, тому відповідач правомірно відмовив у працевлаштуванні відповідним особам, так як відповідні особи були направлені Державною службою зайнятості до Відповідача без урахування побажань осіб з інвалідністю, стану здоров`я осіб з інвалідністю, протипоказань МСЕК та певних вимог, які висував до претендентів на зайняття посад відповідач. наголошує, що направляючи протягом 2020 року на працевлаштування до відповідача осіб з інвалідністю, Державна служба зайнятості взагалі не враховувала той факт, що відповідним особам протипоказані фізичні навантаження на опорно-руховий апарат, протипоказана довготривала ходьба, а посадові обов`язки чергового адміністратора, зокрема, передбачають регулярне здійснення обходу території відповідача при 8-ми годинній зміні на 5-ти денному робочому тижні. Наголошує, що вини відповідача у тому, що центри зайнятості направляють для працевлаштування невелику кількість осіб з інвалідністю, до того ж не з`ясувавши попередньо умови праці, не звернувши уваги на вимоги до претендентів на заміщення вакансії, а також на медичні рекомендації особам, які направлялись для працевлаштування, немає. Вважає, що відповідач зобов`язаний створити робочі місця для інвалідів у передбаченій законом кількості, але цей обов`язок не супроводжується обов`язком займатись пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування. Також зазначив, що починаючи з 2006 року у відповідача працює одна особа з інвалідністю, якому у 2019 році була встановлена інвалідність. З огляду на наведене, відповідач просить суд в позові Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовити.
Станом на 30 серпня 2021 року до суду не надходили інші письмові заяви по суті справи від сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач протягом 2020 року подавав до відділу надання соціальних послуг в Шевченківському районі Дніпровського міського центру зайнятості Звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за формою №3-ПН про наявність вакансій за професією (посадою) - адміністратор черговий у кількості 2-3 вакансій, а саме, інвалідів, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема: 30.01.2020 року, 28.02.2020 року, 31.03.2020 року, 30.04.2020 року, 29.05.2020 року, 30.06.2020 року, 31.07.2020 року, 31.08.2020 року, 30.09.2020 року, 30.10.2020 року, 30.11.2020 року та 28.12.2020 року.
Судом встановлено, що Дніпровським міським центром зайнятості протягом 2020 року було направлено до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" на вільне робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю на посаду адміністратора чергового, а саме:
- 16.01.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у висновку МСЕК про умови та характер праці зазначено: "Може бути пристосований до роботи оф. працівника в інд. режимі роботи", рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: лік. у невр.";
- 22.01.2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у висновку МСЕК про умови та характер праці зазначено: "Черговий, вахтер, диспетчер на телефоні. Протипоказані додаткові навантаження, довготривала хода, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: "Д" нагляд і лікування у ендокринолога, хірурга. С/к лікування за потребою";
- 21.08.2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у висновку МСЕК про умови та характер праці зазначено: "В професії укладальника-пакувальника непрацездатна. Протипоказані значні фізичні навантаження, шкідливі умови праці, може бути пристосована до господарської легкої підсобної праці з неповним робочим днем або тижнем".
Разом з тим, судом встановлено, що згідно наказу від 01.11.2006 №6-К «О принятии на работу», починаючи з 2006 року у відповідача працює одна особа з інвалідністю (якому у 2019 році була встановлена інвалідність), а саме, ОСОБА_5 .
Відповідно до «Звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік» №03-07/3300 від 25.02.2021 року за формою №10-ПОІ та розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач має сплатити суму адміністративно-господарських санкцій за 2020 рік у розмірі 134928,58 грн.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ " Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон №875-ХІІ).
Згідно із ч.2 ст.17 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
Частинами 1, 2 ст.19 Закону №875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст.20 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Частиною 3 ст.18 цього Закону визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу, покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Разом з тим ст.18-1 Закону №875-ХІІ передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань. Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підприємствам, установам, організаціям, у тому числі фізичним особам, які використовують найману працю, за працевлаштування осіб з інвалідністю за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, можуть надаватися компенсації, визначені Законом України "Про зайнятість населення".
Отже, відповідно до вищевказаної норми Закону №875-ХІІ, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Судом встановлено, що відповідач протягом 2020 року подавав до відділу надання соціальних послуг в Шевченківському районі Дніпровського міського центру зайнятості Звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за формою №3-ПН про наявність вакансій за професією (посадою) адміністратор черговий у кількості 2-3 вакансій, а саме, інвалідів, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З огляду на вищезазначене, звіт за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.
В матеріалах справи наявні письмові докази направлення відповідачу осіб з інвалідністю для працевлаштування у 2020 році, але відповідач відмовив у працевлаштуванні відповідним особам, враховуючи, що особи були направлені Державною службою зайнятості до відповідача без урахування побажань осіб з інвалідністю, стану здоров`я осіб з інвалідністю, протипоказань МСЕК та певних вимог, які висував до претендентів на зайняття посад відповідач. Тобто, направляючи протягом 2020 року на працевлаштування до відповідача осіб з інвалідністю, Державна служба зайнятості не враховувала той факт, що відповідним особам протипоказані фізичні навантаження на опорно-руховий апарат, протипоказана довготривала ходьба, а посадові обов`язки чергового адміністратора, зокрема, передбачають регулярне здійснення обходу території відповідача при 8-ми годинній зміні на 5-ти денному робочому тижні, про що було зазначено у звітності «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за формою №3-ПН.
Суд зауважує, що певним особам з інвалідністю МСЕК надано чіткі рекомендації щодо можливості працювати на певних посадах, в індивідуальному режимі або з неповним робочим днем або тижнем, але службою зайнятості було направлено на працевлаштування до відповідача відповідних осіб, з вимогами, що не відповідають попиту за формою №3-ПН, яка подавалась відповідачем протягом 2020 року.
Згідно наказу Міністерства соціальної політики України, звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю №591 від 27 серпня 2020 року щорічною формою звітності є форма №10-ПОІ, яка, заповнюється роботодавцями та подається щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані.
Судом встановлено, що відповідач у 2021 році подав до позивача звіт за формою №10-ПОІ про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю. У звіті міститься інформація про наявність відповідних вакансій.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач сприяв працевлаштуванню осіб з інвалідністю та виконував усі вимоги законодавства щодо забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування у повному обсязі.
Судом встановлено факт невиконання відповідачем нормативу по працевлаштуванню інвалідів у 2020 році, однак суд вважає, що вини відповідача в цьому немає, оскільки відповідач вживав всі необхідні заходи по створенню робочих місць та працевлаштуванню інвалідів.
Тобто, Товариством з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" було вжито всіх заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу.
Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Отже, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення, з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Частиною 1 ст.238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.
При цьому, суд зазначає, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, або осіб з інвалідністю таких, що не можуть виконувати таку роботу, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій, за відсутності вини юридичної особи.
Отже, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками. Застосування принципу вини як умови відповідальності пов`язане з необхідністю доведення порушення зобов`язання.
Відповідно до ч.8 ст.69 Господарського кодексу України, підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, осіб з інвалідністю, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.
Суд дійшов висновку, що роботодавець вжив необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, зокрема, відповідачем було вжито усіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" зареєстровано у Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, звітувало про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю та направляло до центру зайнятості відповідну звітність з інформацією щодо можливості працевлаштування осіб з інвалідністю, тому зазначені адміністративно-господарські санкції до відповідача не можуть бути застосовані.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №812/1140/18, згідно якої обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, за умови, що відповідач ужив всі заходи по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу. При цьому, якщо жодних доказів про те, що відповідачем не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів, позивачем не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку товариства.
В силу вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналізуючи наявні та досліджені в матеріалах справи докази, суд вважає, що відповідачем було виконано всі необхідні заходи по створенню робочих місць для осіб з інвалідністю і їх працевлаштуванню, та дотримано вимоги, встановлені ст.19 Закону №875-ХІІ, тому підстави для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій відсутні.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з викладених вище підстав.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 1, 9, 72-77, 139, 243-246, 250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альфа-Синтез" про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 134928,58 грн. - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко