Справа № 240/15732/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/15732/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Липа В.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

26 серпня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення вартості витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2020 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі у сумі 32525,86 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі у сумі 32 525,86 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подала апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що з аналогічним позовом до ОСОБА_1 позивач звертався до суду ще в 2018 році в порядку цивільного судочинства, що підтверджується судовими рішеннями по цивільній справі №235/5858/18. Однак, провадження у справі було закрито в зв`язку з тим, що остання не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Скаржник зазначає, що незнання позивачем законодавства в частині визначення підсудності справ, не може бути підставою для поновлення останньому строку звернення до суду.

Крім того, апелянт просив звернути увагу, що Національна академія внутрішніх справ зверталася з аналогічним позовом до нього в Житомирський окружний адміністративний суд, однак ухвалою від 03.07.2020 позовна заява повернута позивачу.

На переконання ОСОБА_1 позивач двічі пропустив 3-х місячний строк звернення до суду, а судом першої інстанції безпідставно поновлено йому процесуальний строк на подання позову.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу (витяг) НАВС від 01 вересня 2014 року № 153 о/с з 01 вересня 2014 року на навчання з Донецького юридичного інституту МВС України зараховано рядового поліції ОСОБА_1 курсантом 2-го курсу освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр з напрямом підготовки «Правоохоронна діяльність» (фахівці для підрозділів Державної автомобільної інспекції).

27 травня 2015 року між Національною академією внутрішніх справ та відповідачем укладено договір № 37ДЮІ на навчання про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. За умовами укладеного договору сторони прийняли взаємні зобов`язання, а саме вищий навчальний заклад МВС України створить умови для навчання за державним замовленням (забезпечить харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням) для подальшої служби в органах внутрішніх справ, а ОСОБА_1 після закінчення навчання прибуде до місця призначення за направленням на роботу, приступить до виконання службових обов`язків і відпрацює не менше трьох років.

За період з вересня 2014 року до червня 2016 року на навчання відповідача в НАВС витрачено грошові кошти у розмірі 32 525,86 грн., що підтверджено довідкою від 11.12.2017.

Після закінчення вищого навчального закладу лейтенанта поліції ОСОБА_1 відкомандировано для подальшого проходження служби до Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

17 листопада 2017 року наказом ГУ НП в Житомирській області відповідач не відпрацювавши трьох років після закінчення навчального закладу, був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

З огляду на несплату ОСОБА_1 в добровільну порядку витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії внутрішніх справ, оскільки ОСОБА_1 будучи обізнаним під час підписання договору про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі невиконання умови щодо відпрацювання не менше трьох років на місці призначення за направленням на роботу, не відшкодував кошти, які витрачені на його утримання.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.9 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент зарахування відповідача на навчання) на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

У ч.4 ст.18 Закону України «Про міліцію» закріплено, що підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

За приписами ч.6 ст.18 Закону України «Про міліцію» курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Ч.2 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

За правилами ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Під час апеляційного розгляду справи з`ясовано, що 27 травня 2015 року між Національною академією внутрішніх справ та ОСОБА_1 укладено договір № 37ДЮІ на навчання про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, за умовами якого зокрема, відповідач після закінчення навчання прибуде до місця призначення за направленням на роботу, приступить до виконання службових обов`язків і відпрацює не менше трьох років.

Отже, укладаючи з позивачем договір, ОСОБА_1 був обізнаний з його умовами, у тому числі щодо відшкодування Національній академії внутрішніх справ витрат, пов`язаних з утриманням у закладі, в разі невиконання договірних зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу (витяг) НАВС від 17 червня 2016 № 797 року ОСОБА_1 присуджено ступінь вищої освіти бакалавра за напрямами підготовки «Правоохоронна діяльність», видано документи про вищу освіту та відраховано з числа курсантів у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою; встановлено розмір фактичних витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі - 32 525,86 грн.

Наказом по особовому складу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 09 грудня 2016 року № 304 о/с для подальшого проходження служби лейтенант поліції ОСОБА_1 відряджений у розпорядження Головного управління Національної поліції в Житомирській області та призначений на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Коростенського відділу поліції ГУ НП в Житомирській області.

Однак, відповідно до наказу (витяг) Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 17 листопада 2017 року № 229 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням згідно поданого рапорту.

Вказане свідчить, що після закінчення навчання в НАВС відповідач прослужив в органах поліції менше ніж три роки.

При цьому, наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою про розрахунок фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 підтверджується, що вказані витрати становили 32525,86 грн.

Положеннями пункту 2.3.6 договору № 37ДЮІ про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України передбачено, що в разі відрахування з інституту чи звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення навчання і встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 договору, ОСОБА_1 зобов`язався відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Однією з підстав такого відшкодування є відмова від подальшої служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання (пункт 3.2 договору).

Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №313 від 01.03.2007, (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначав механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни. Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Такі витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою, а у разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством.

Порядком відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261( чинним на даний час), визначено механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло -, водопостачання, водовідведення, електроенергія). Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю. Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі. Під час проведення розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для населення і діють у місцевості, в якій розташований вищий навчальний заклад, у відповідному навчальному році. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи. Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання. Після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів. Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи. У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису МВС. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Таким чином, З огляду на те, що ОСОБА_1 не відшкодував добровільно витрат за навчання після звільнення з органів внутрішніх справ протягом трирічного терміну перебування на службі після закінчення вищого навчальною закладу Міністерства внутрішніх справ України, то наявні правові підстави для стягнення з останнього на користь позивача суми заборгованості в розмір 32525,86 грн. В судовому порядку.

Стосовно посилання апелянта на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк на подання позову, який безпідставно поновлено судом першої інстанції, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом унормовано також пунктом другим частини третьої статті 2 КАС України до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Приписи вищенаведених правових норм процесуального права знайшли своє відображення і у частині першій статті 44 КАС України, якою регламентовано, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Також статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Такими процесуальними обов`язками учасників справи визначено, окрім іншого, дотримання встановленого законом строку звернення до суду.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.

В той же час, ст.121 КАС України, передбачена можливість поновлення процесуальних строків, зокрема частиною першою вказаної статті врегульовано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 280/5168/18 зазначив, що при оцінці поважності причин пропуску строку слід звертати увагу не лише на об`єктивні, але й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Обгрунтовуючи свою позицію щодо поважності пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що вперше звернувся до відповідача з позовом про стягнення витрат, пов`язаних утриманням у навчальному закладі 17.09.2018 року в порядку цивільного судочинства. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11.12.2018 позовні вимоги у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі - задоволено повністю (справа №235/5858/18). 09.04.2013 на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області відкрито виконавче провадження щодо відповідача про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі (ВП № 588534861). Однак, 08.10.2019 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області винесено ухвалу про закриття провадження у справі №235/5858/18 в зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В подальшому, ухвала від 08.10.2019 окаржувалася НАВС в апеляційному та касаційному порядку. Постановою Донецького апеляційного суду від 18.12.2019 апеляційну скаргу НАВС залишено без задоволення, ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області - без змін, а постановою Касаційного Цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2020 касаційну скаргу НАВС-без задоволення, а ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08.10.2019 та постанову Донецького апеляційного суду від 18.12.2019-без без змін.

При цьому, Касаційний цивільний суд в своїй постанові посилався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19) у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й з питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішеннюв порядку адміністративного судочинства.

В той же час, надаючи правову оцінку твердженням відповідача про те, що незнання позивачем законодавста щодо визначення підсутності справи не може бути поважною причиною для поновлення процесуального строку, колегією суддів зокрема досліджено зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 127/7858/18.

Так, за змістом вказаної постанови, Велика Палата Верховного Суду, серед іншого, послалася на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у якій Велика Палата відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що на момент подання позову, позивач мав обгрунтовані підстави вважати, що даний спір розглядається в порядку в порядку цивільного судочинства, про що свідчила позиція Верховного Суду, яка змінилася з прийняттям постанови від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16.

Також під час апеляційного розгляду справи встановлено, що постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2020 отримана НАВС 22.04.2020, а лист Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, яким на заяву позивача від 08.05.2020, надіслано оригінали документів по цивільній справі №235/5858/18, отриманий останнім лише 09.06.2020. Вказане підтверджується наявними у справі доказами.

Таким чином, позивач не маючи оригіналів документів по справі, до моменту їх отримання, був позбавлений можливості звернутися до суду з адміністративним позовом.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що НАВС вже зверталася 23.06.2020 до Житомирського окружного адміністративного суду з аналогічною позовною завою, яка ухвалою від 03 липня 2020 року (справа №240/9644/20), згідно зі пунктом 3 частини 4 статті 169 КАС України, повернута позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Так, повернення позовної заяви у справі №240/9644/20 було зумовлено неналежним оформленням останньої (не надано документів на підтвердження права особи, яка підписала позовну заяву, на вчинення таких дій).

У зв`язку поверненням позовної заяви, НАВС подано позов повторно.

При цьому, повторна позовна заява подана в межах трьохмісячного строку, з моменту коли позивач отримав з Красноармійського міськрайонного суду Донецької області оригінали документів, необхідні для оформлення позовної заяви.

Оцінюючи поведінку позивача та обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що пропуск строку подання позовної заяви, мав місце з поважних причин.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 121, 122, 169, 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.