Справа № 160/2246/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 160/2246/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року (м. Дніпро, суддя Конєва С.О.) у справі № 160/2246/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)"

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

13 лютого 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив

- визнати противоправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн. позивачеві;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.12.2020 по день звернення до суду, а саме до 13.02.2021 у сумі 16172,16 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позовні вимоги позивача задоволені частково: визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)", що полягає у невиплаті грошової компенсації ОСОБА_1 за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн.; стягнуто з Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що за висновком Верховного Суду України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Відповідачем здійснено остаточний розрахунок з позивачем після ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення - 27.05.2021 року, тому на даний час є всі підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) сума середньомісячного заробітку у зв`язку з затримкою виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна складає 41946,54 коп. (252,69 грн. (середньоденний розмір заробітної плати) * 166 днів (кількість днів затримки з 11.12.2020 (день звільнення) по 27.05.2021 (день фактичного розрахунку).

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.12.2020 по 13.02.2021 у сумі 16172 грн. 16 копійок та ухвалити нове рішення ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.12.2020 року по день фактичного розрахунку, а саме до 27.05.2021 у сумі 41946 гривень 54 копійки, без оподаткування зазначеної суми податком з доходів фізичних осіб.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 29.12.2008 по 11.12.2020 ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.11).

20.11.2020 ОСОБА_1 подав до відповідача рапорт, в якому просив відповідно до пунктів 27 та 60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013р. №578 виплатити йому грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, що підтверджується копією відповідного рапорту, наявною в матеріалах справи (а.с.73).

Державною установою «Ігренський виправний центр (№133)» позивачеві була надана довідка №13 вих. №133/4-34 від 27.01.2021 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, за якою сума грошової компенсації становить 15222,44 грн. (а.с.13,72).

Факт не виплати грошової компенсації за невикористане речове майно згідно довідки №13 вих. №133/4-34 від 27.01.2021 підтверджується змістом копії листа Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» №133/4-102 від 02.03.2021, наявної у справі (а.с.45,46).

Не погодившись із бездіяльністю відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн., позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині позовних вимог позивача про визнання противоправною бездіяльність відповідача та стягнення з відповідача грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 15222,44 грн., оскільки після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за ним зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - за період з 11.12.2020 по 13.02.2021 мотивовано відсутністю фактичного розрахунку та, визначених статтею 117 КЗпП України підстав для такого розрахунку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині, що оскаржується позивачем, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

В постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, компенсація вартості за неотримане речове майно відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України. Застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків складу військової частини.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №825/598/17 за позовом військовослужбовця до військової частини про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця - військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику - військовослужбовцю всіх належних сум.

З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що обов`язок підприємства виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку пов`язаний безпосередньо з фактом фактичного розрахунку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.01.2014 по справі №6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За приписами ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що на час його звільнення - 11.12.2020 та на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач не здійснив виплату грошової компенсацію за належні до отримання предмети речового майна в сумі 15222,44 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки за відсутності події фактичного розрахунку такі вимоги позивача є передчасними.

Посилання позивача на обставини, що виникли після ухвалення судом першої інстанції рішення від 11 травня 2021 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ці обставини не могли бути враховані судом першої інстанції та не в плинули на правомірність цього прийняття.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи сторін у справі не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 160/2246/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко