Справа № 600/1206/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1206/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованої індексації грошового забезпечення на час звільнення з військової служби - день виключення із списків особового складу прикордонного загону;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення визначеного згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 за період із 01 серпня 2019 року до дня фактичного розрахунку 19 лютого 2021 року.

В обґрунтування позову, з урахуванням змісту позовної заяви та відповіді на відзив, зазначено, що протягом 2020-2021 років позивачу, звільненому з військової служби 01 серпня 2019 року, виплачена заборгованість з індексації грошового забезпечення в сумі 18082,06 грн за період з 2014 року по 2019 роки. Фактичний розрахунок по виплаті індексації грошового забезпечення було проведено з позивачем 19 лютого 2021 року, у зв`язку з чим він вважає, що наявні підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у відповідності до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 за період з 01 серпня 2019 року (день звільнення з військової служби) по 19 лютого 2021 року (день фактичного розрахунку). При цьому позивач вказував на безпідставність визначеної відповідачем самостійно суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, про яку йдеться у відзиві на позовну заяву, оскільки така не відповідає вимогам законодавства, на підставі якого приймається рішення про стягнення середнього заробітку за період невчасного розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 24 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що положення статей 116, 117 Кодексу законі про працю України, на які посилається позивач в обґрунтування заявленого позову, не можуть застосовуватися у спірних відносинах, оскільки вони не поширюються на військовослужбовців та не регулюють порядок проходження ними військової служби. Військовослужбовці не мають статусу «працівник», а проходження ними військової служби визначається спеціальним законодавством, яке є пріоритетним по відношенню до трудового законодавства. Крім цього, відповідач зауважив, що позивача було повідомлено про наявність заборгованості з індексації грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю фінансування. Після надходження коштів позивачу виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення у травні 2020 року та в лютому 2021 року. Стосовно спірного періоду, за який позивач просить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відповідач вказав, що сума такого у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 становить 289611,84 грн, що є неспівмірним між розміром виплаченої заборгованості та розміром середнього забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні і не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. Разом з цим, зазначено, що позивачу належна виплата у сумі 4505,00 грн, яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по час фактичного розрахунку з позивачем.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 27 травня 2021 року витребувано у Чернівецького прикордонного загону (в/ч 2195) Державної прикордонної служби України довідку із зазначенням загальної суми індексації грошового забезпечення, що була остаточно виплачена ОСОБА_1 19 лютого 2021 року.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у Державній прикордонній службі України.

На підставі наказу начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 26 червня 2019 року №277-ОС начальником 31 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України видано наказ від 01 серпня 2019 року №243-ОС «Про особовий склад», яким позивача виключено із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення. Справи та посаду здав 01 серпня 2019 року. Остаточною датою закінчення військової служби вважається 01 серпня 2019 року.

Цим же наказом зобов`язано виплатити позивачу наступні виплати: одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби; грошову компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік; премію у розмірі встановлених відсотків посадового окладу з 1 серпня 2019 року.

Як вбачається з листа Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 квітня 2020 року №11/Ц-51, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за 2014-2019 роки будуть здійснені позивачу після надходження фінансування на зазначені цілі.

Згідно з платіжним дорученням №1195 від 28 травня 2020 року позивачу виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення в сумі 4254,05 грн.

Відповідно до змісту довідки про нараховану та виплачену індексацію за 2015-2019 роки, направлену на адресу позивача листом Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 20 липня 2020 року №11/Ц-140, заборгованість з виплати індексації становить 4949,78 грн.

У лютому 2021 року позивачу виплачено заборгованість з індексації грошового забезпечення в сумі 12936,08 грн, що підтверджується платіжним дорученням №336 від 18 лютого 2021 року.

Як вбачається зі змісту довідки Чернівецького прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03 червня 2021 року №303, наданої на виконання ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року, відповідно до розрахункової відомостей №279 від 27 травня 2020 року та 3690 від 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 було нараховано індексацію за 2015-2018 роки в сумі 17451,91 грн. За мінусом військового збору 261,78 грн, суми до виплати склала 17190,13 грн. Відповідно до платіжного доручення №1195 від 28 травня 2020 року виплачено індексацію в сумі 4254,05 грн. Відповідно до платіжного доручення №336 від 18 лютого 2021 року виплачено індексацію в сумі 12936,08 грн.

До встановлених обставин справи суд застосовує наступні норми права та робить відповідні висновки.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з абзацом другим частини третьої Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ передбачено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Законом, що визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, є Закон України Про індексацію грошових доходів населення від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1281-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Поряд з цим, вказаними нормативно-правовими актами виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації. Отже, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.

Згідно пунктів 292 та 293 Положення про про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Враховуючи зазначені норми матеріального права та зважаючи на те, що згідно встановлених обставин справи, які визнавались її сторонами, позивачу при звільненні з військової служби і виключенні зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення (01 серпня 2019 року) не було виплачено належну індексацію грошового забезпечення (така виплачена лише 19 лютого 2021 року), то суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу заборгованої індексації грошового забезпечення на час звільнення з військової служби - день виключення із списків особового складу прикордонного загону.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення визначеного згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за період із 01 серпня 2019 року до дня фактичного розрахунку 19 лютого 2021 року, варто зазначити таке.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальним законодавством про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України не визначено порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Як свідчать обставини справи, відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами встановленого законом строку.

Зважаючи на те, що відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби і виключенні зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення (01 серпня 2019 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 19 лютого 2021 року, що визнавалось сторонами справи, то, на переконання суду, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з військової служби. При цьому таке нарахування повинно відбутись відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, що, фактично, і не заперечувалось відповідачем згідно змісту відзиву.

Відповідно до приписів частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги саме про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із розрахунку середньоденного грошового забезпечення, визначеного згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, то, вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача вчинити указані дії.

При цьому варто зазначити, що доводи відзиву в частині визначення розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та твердження про не співмірність між розміром виплаченої заборгованості та розміром середнього забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні і не відображення дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, оцінці наразі не підлягають, оскільки є передчасними з огляду на зміст позову та заявлених у ньому вимог. Лише після набрання законної сили даного судового рішення, прийнятого на користь позивача, відповідач зобов`язаний буде здійснити нарахування позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення, визначеного згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за період із 01 серпня 2019 року до дня фактичного розрахунку 19 лютого 2021 року.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відзиву є безпідставними та необґрунтованими, а твердження щодо нарахованої суми передчасними.

Відповідно до положень частин першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 15 березня 2021 року. Тому вказаний розмір судового збору підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованої індексації грошового забезпечення на час звільнення з військової служби - день виключення із списків особового складу прикордонного загону.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення, визначеного згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за період із 01 серпня 2019 року до дня фактичного розрахунку 19 лютого 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 26 серпня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Чернівецький прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (м. Чернівці, вул. Герцена, 2-А, ).

Суддя О.П. Лелюк