Справа № 620/3758/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3758/20 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу адвоката Дасюк Світлани Володимирівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, наказу частково протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

09.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яким просить суд

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 07.04.2017 № 83 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки - частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною та наказ військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 07.04.2017 № 83 щодо невиплати компенсації при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2014, 2015, 2016 та 2017 рік - частково протиправним;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо не виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та не виплати індексації на всю суму отриманого грошового забезпечення за весь період служби - протиправною;

визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та не виплати компенсації за роботу у вихідні та святкові дні під час перебування ОСОБА_1 в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016 р.р., за 33 дні;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та компенсувати ОСОБА_1 , шляхом виплати на особистий банковий рахунок в приватбанку № НОМЕР_2 , МФО 305299, рахунок отримувача НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , матеріальне і грошове забезпечення, яке не було нараховане та виплачене ОСОБА_1 на день його звільнення, а саме:

компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за періоди які будуть зазначено у наданій військовою частиною НОМЕР_1 довідці;

компенсацію при звільненні за неотриману матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2014, 2015, 2016, та 2017 роки;

грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно;

компенсацію за 33 дні (5 святкових днів і 28 вихідних днів) роботи у вихідні та святкові дні під час перебування в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016 р.р.;

індексацію на всю суму отриманого грошового забезпечення за весь період служби і станом на день повного розрахунку;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 компенсувати йому за заподіяну протиправну бездіяльність моральну шкоду у сумі 1100000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні з військової служби відповідачем не здійснено з ним повного розрахунку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р. адміністративний позов задоволено частково:

Визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації за період служби.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 15497,08 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано доводами аналогічними позовній заяві.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в військовій частині НОМЕР_1 в військовому званні солдат з 07 квітня 2014 року по 07 квітня 2017 року, на посаді кулеметника зенітного кулеметного відділення військової частини НОМЕР_5 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу від 03.04.2017 15-рс ОСОБА_1 звільнений у запас за підпунктом ''а'' (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України ''Про військовий обов`язок і військову службу''.

При звільненні зі служби Військовою частиною НОМЕР_1 не було здійснено повний розрахунок при звільненні з позивачем.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зокрема, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів ти вимог апеляційної скарги позивача, а саме в частині позовних вимог щодо невиплати компенсації при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2014, 2015, 2016 та 2017 рік; щодо не здійснення нарахування та не виплати компенсації за роботу у вихідні та святкові дні під час перебування ОСОБА_1 в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016 р.р., за 33 дні та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 компенсувати йому за заподіяну протиправну бездіяльність моральну шкоду у сумі 1100000 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо невиплати компенсації при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2014, 2015, 2016 та 2017 рік; щодо не здійснення нарахування та не виплати компенсації за роботу у вихідні та святкові дні під час перебування ОСОБА_1 в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016 р.р., за 33 дні та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 компенсувати йому за заподіяну протиправну бездіяльність моральну шкоду у сумі 1100000 грн. є необгрунтованими та не грунтуються на нормі закону.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Щодо невиплати компенсації при звільненні за неотриману ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014, 2015, 2016 та 2017 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на момент звільнення позивача визначався наказом Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260.

Відповідно до пункту 9 наказу Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» матеріальну допомогу виплачували у розмірі, що не перевищував місячного грошового забезпечення в межах наявних коштів на підставі заяв військовослужбовців, у яких повинні були вказуватися конкретні причини (важкий стан здоров`я, смерть близьких, пожежа або стихійне лихо або інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.

З огляду на пункти 33.1, 33.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260 (чинній на момент звільнення позивача), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що матеріальна допомога не є обов`язковою безумовною виплатою. Для її отримання військовослужбовець повинен звернутися до командира військової частини за місцем служби із зазначенням конкретних підстав для отримання матеріальної допомоги.

Матеріалами справи підтверджується, що матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань за 2014 та 2015 рік позивачу була виплачена, а за 2016 та 2017 роки не надавалась, оскільки рапорт від військовослужбовця не надходив, тому висновку суду першої інстанції є вірними.

Щодо визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_6 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за роботу у вихідні та святкові дні під час перебування ОСОБА_1 в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016, колегія суддів зазначає.

Відповідно до абз. 1-2 ст. 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігр. Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Аналогічні положення закріплені п.5-6 ст.10 ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, оскільки Конституцією та законами України, чинними на час звільнення позивача, не передбачено такого виду компенсації для військовослужбовців Збройних Сил України, як компенсація за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні під час перебування в АТО, військова частина не мала права та обов`язку виплачувати позивачу таку компенсацію, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог в цій частині.

Крім того колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки питання оплати праці врегульоване спеціальними нормами, які не передбачають компенсації за виконання військових обов`язків понад встановлений службовий час. Норми КЗпП України могли б бути застосовані, як субсидіарні, в разі не врегулювання спірного питання спеціальними нормами.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги Позивача щодо зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні під час перебування ОСОБА_1 в зоні АТО в період з 09.02.2016 по 15.05.2016 задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди у розмірі 1100000,00 грн. колегія суддів вважає їх необгрунтованими з наступних підстав.

Так, за приписами ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести Позивач.

При цьому, абзацом 2 пункту 5 зазначеної постанови закріплено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У той же час, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах Позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин завдання Позивачу моральної шкоди під час не виплати спірних компенсацій, тому вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у рішенні від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Крім того, у рішенні від 10.04.2008 р. по справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і апелянт не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Повне судове рішення складено 20.08.2021 року.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дасюк Світлани Володимирівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р. - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, наказу частково протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

В.В. Кузьменко

А.Г. Степанюк