Справа № 520/5777/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 серпня 2021 року Справа №520/5777/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) 06.04.2021 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ПФ України в Харківській області), в якому просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком;

- скасувати рішення відділу призначення пенсії управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.12.2020 №6817, від 25.01.2021 та від 12.02.2021 №785 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу;

- зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу роботи позивача період роботи з 16.01.1979 по 01.11.1997 та призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" з 19.06.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 в адміністративній справі №520/12770/2020 повторно розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" та відмовлено у призначенні пенсії на підставі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення". На переконання позивача, при прийнятті спірних рішень відповідачем не взято до уваги висновки суду у справі №520/12770/2020.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій О.В.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/5777/21.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем 30.04.2021 до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким він просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії за віком, оскільки у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії за віком страховий стаж (не менше 27 років).

У період з 29.06.2021 по 23.07.2021 суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Рішенням відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.07.2020 №2903 відмовлено позивачу у призначені пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 у справі №520/12770/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, оформлене протоколом від 10.07.2020 №2903. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно вирішити заяву ОСОБА_1 від 08.07.2020 з приводу призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у даній справі. Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Вказане рішення набрало законної сили - 28.12.2020.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 у справі №520/12770/2020, відповідачем 10.12.2020 повторно розглянуто заяву позивача від 08.07.2020 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" та прийнято рішення №6817, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення". Водночас зазначено, що період роботи позивача з 16.01.1979 по 01.11.1987 у Липковатівському радгоспі-технікуму не зараховано до загального страхового стажу, оскільки рішенням суду у справі №520/12770/2020 відповідача не зобов`язано зарахувати зазначений період.

Підставою для відмови позивачу у призначені пенсій слугували твердження відповідача, що згідно записів у трудовій книжці позивача, визначено, що позивач з 01.11.1987 переведений у Липковатівський аграрний коледж, проте відсутні відомості про перейменування Липковатівського сільгосптехнікума у Липковатівський аграрний коледж. Вказано, що страховий стаж позивача складає 12 років 10 місяців 13 днів.

У подальшому, рішенням відділу з призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 25.01.2021 №310 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення".

Підставою для відмови позивачу у призначені пенсій слугували висновки відповідача, що період роботи позивача з 16.01.1979 по 01.11.1987 у Липковатівському радгоспі-технікуму не зараховано до загального страхового стажу, оскільки відсутнє уточнення про відсутність документів за відповідний період та неможливість їх одержання, у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями, що передбачено пунктом 17 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637. Вказано, що страховий стаж позивача складає 12 років 10 місяців 13 днів.

Рішенням відділу з призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.02.2021 №785 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення".

Підставою для відмови позивачу у призначені пенсій слугували висновки відповідача, що період роботи позивача з 16.01.1979 по 01.11.1987 у Липковатівському радгоспі-технікуму не зараховано до загального страхового стажу, оскільки згідно протоколів опитування свідків неповні підстави для зарахування. Вказав, що страховий стаж позивача складає 12 років 10 місяців 13 днів.

Не погодившись зі спірними рішеннями відповідача, яким позивачу повторно відмовлено у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх соціальних прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Положеннями статті 46 Конституції України проголошено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

До 31.12.2003 відносини з приводу пенсійного забезпечення громадян були унормовані приписами Закону України "Про пенсійне забезпечення".

З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, за критерієм дати набуття чинності у разі виникнення колізій між нормами перелічених актів права пріоритет у застосуванні належить віддати Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як більш пізньому акту з одного і того ж самого предмету регулювання.

Але водночас із цим, з урахуванням дії норм Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" за критерієм найбільш сприятливого для приватної особи тлумачення закону пріоритет у застосуванні належить віддати тій нормі закону, зміст якої є надає приватній особі більші права або обтяжує меншим обов`язком.

У будь-якому разі, коли певне правило відсутнє у нормах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і наявне у нормах Закону України «Про пенсійне забезпечення», то за відсутності факту створення суперечностей до відносин навіть і після 31.12.2003 підлягають застосуванню положення Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, відповідно до частини першої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно частини п`ятої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Приписами частини першої статті 26 зазначеного закону передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років.

Позивач досяг віку 60 років із настанням календарної дати - 18.06.2020. Дата звернення заявника до пенсійного органу припала на 08.07.2020.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на указану дату було чинним визначення страхового стажу як періоду (строку), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, з 01.01.2004 для набуття права на страховий стаж у трудовій діяльності особи мають бути наявними одночасно дві кваліфікуючі ознаки: 1) підпадання особи під дію загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) фактична щомісячна сплата страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак, у силу дії частини четвертої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку за твердженням відповідача спір виник з приводу належності до страхового стажу періоду роботи заявника 16.01.1979 - 01.11.1987 на посаді кіномеханіка у Липковатівському радгоспі-технікумі.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За правилом статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до 31.12.2003 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дії цього правила не змінюють та не скасовують.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі за текстом - Порядок №637).

Згідно пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 2 Порядку №637 чітко указано, що у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За правилом пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Приписами частини 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

До того ж і відповідно абзацу 3 пункту 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1; далі за текстом - Порядок №22-1), у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У ході розгляду даної справи, судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до Пенсійного фонду з заявами про призначення пенсії, проте відповідач кожного разу відмовляв у призначенні пенсі з різних підста.

Так, рішенням №6817, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення". Водночас зазначив, що період роботи позивача з 16.01.1979 по 01.11.1987 у Липковатівському радгоспі-технікуму не зараховано до загального страхового стажу, оскільки рішенням суду у справі №520/12770/2020 відповідача не зобов`язано зарахувати зазначений період.

Підставою для відмови позивачу у призначені пенсій слугували твердження відповідача, що згідно записам у трудовій книжці позивача, визначено, що позивач з 01.11.1987 переведений у Липковатівський аграрний коледж, проте відсутні відомості про перейменування Липковатівського сільгосптехнікума у Липковатівський аграрний коледж. Вказав, що страховий стаж позивача складає 12 років 10 місяців 13 днів.

Оцінюючи доводи представника відповідача, суд виходить з того, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Спірний період роботи позивача підтверджується протоколом опитування свідків від 10.02.2021 №1 та від 04.12.2020 №2, у якому містяться відомості про початок та кінець цього періоду. Відтак, дані протоколи є достатньою підставою для підтвердження стажу роботи, а виключення (незарахування) цього періоду із страхового (трудового) стажу позивача є протиправним.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Тому, з огляду на те, що при складанні протоколів опитування свідків органи Пенсійного фонду допустили у них помилки при оформленні (відсутнє найменування документів свідків є порушенням принципу належного урядування.

Покладання на позивача тягаря відповідальності за окремі недоліки порядку складання протоколу опитування свідків, допущені відповідачем, свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.

Водночас суд наголошує,що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці запис є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірний період трудової діяльності позивача відповідач не надав.

Також, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не - правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Крім цього, відповідачу слід врахувати, що у випадку якщо поданих документів про призначення пенсії було недостатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачеві надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до стажу роботи позивача, період роботи з 16.01.1979 по 01.11.1987 у Липковатівському радгоспі-технікуму, а відтак, наявні правові підстави для скасування оскаржуваних рішень про відмову у призначені пенсії позивачу.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) у справі "Чуйкіна проти України" (CASEOFCHUYKINAv. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplexv. Croatia), заява №58112/00, пункт 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kuticv. Croatia), заява №48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Згідно з частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд звертає увагу на те, що жодних інших перешкод та/або недотримання процедури звернення із заявою про призначення пенсії, аніж тих, яким судом надано правову оцінку у ході розгляду цієї справи, відповідачем не наведено, а тому суд робить висновок, що позивачем виконані всі передбачені законодавством умови для призначення пенсії за віком.

З метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне призначити позивачу пенсію з 19.06.2020.

Відтак, оскільки для прийняття рішення про призначення пенсії за віком виконано всі умови, визначені законом: позивач із настанням календарної дати (18.06.2020) досяг 60-річного віку, за наявності відповідного стажу роботи (з урахуванням врахованих судом періодів), на переконання суду, зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію з 19.06.2020 є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не встановлено інших підстав для відмови у призначенні пенсії, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду справи.

Водночас, самі по собі дії відповідача у межах спірних правовідносин не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у пункті 3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29.06.2010) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частини перша статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, місто Харків, 61002, ) про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області від 10.12.2020 №6817, від 25.01.2021 №310 та від 12.02.2021 №785 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до загального стажу роботи ОСОБА_1 період його роботи з 16.01.1979 по 01.11.1997 на посаді кіномеханіка у Липковатівському радгоспі-технікумі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», з 19.06.2020.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривен 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 18.08.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва