Справа № 260/1132/18
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2021 року м. Ужгород№ 260/1132/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - не з`явився;

представника відповідача - Блага О.П.;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головне управління Державної фіскальної служби України в Закарпатській області визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що будинок за адресою АДРЕСА_1 - є непридатним для проживання, оскільки є недобудований, а тому вказаний будинок не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, позивач просив скасувати винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення від 23.10.2017 №430558-13 та від 02.05.2018 №0-071.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився, однак представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову у повному обсязі з мотивів викладених у відзиві на позов вказавши на те, що відповідно до реєстру платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки позивач є власником житлового будинку загальною площею 714,45 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, згідно податкових повідомлень-рішень від 23.10.2017 №430558-13 та від 02.05.2018 №0-071 позивачеві нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік та за 2017 рік.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з 01.02.2015 року по 08.02.2017 року була власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Так, згідно вище вказаних Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа будинку - 714,45 м.2,житлова площа - 215,96 м. 2.

Відповідачем було винесено податкові повідомлення-рішення від 23.10.2017 року №430558-13, згідно якого позивачеві визначено податкове зобов`язання за 2016 рік розміром 26 969,02 грн. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 9) та від 02.05.2018 року №0-0711, згідно якого позивачеві визначено податкове зобов`язання за 2017 рік розміром 29 572,48 грн. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 10).

Не погоджуючись з вище вказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п.4.4 ст.4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

За змістом ст.8 ПК України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пунктів 10.1 та 10.2 статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно.

Згідно з п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла у 2016 році) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується, зокрема, б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів. При цьому пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до:

об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту;

об`єкта/об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у порядку визначеному п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, зокрема: б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості; ґ) за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а" - "г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Підпунктом 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що знаходяться у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи з загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Одночасно, відповідно до абз. 2 п.п. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, пільги з податку на нерухоме майно не надаються на об`єкт оподаткування, якщо розмір такого об`єкта перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, затвердженої рішенням органу місцевого самоврядування.

Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості встановлена рішенням Середньо - Водянської сільської ради від 23.01.2015 року № 236, зокрема, для житлових, будинків в розмірі 0,2% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, відповідачем було нараховано позивачеві податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 26969,02 грн. (1378 * 0,2%) *714,45+25000,00грн., де 1378 грн. - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2016 року.

Зокрема підставою винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень слугував висновок відповідача про те, що відповідно до реєстру платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки позивач є власником житлового будинку загальною площею 714,45 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак суд зауважує, що згідно Договору дарування від 07.02.2017 року позивач подарувала 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 (а.с. 40-42), а відповідно до Договору дарування від 08.02.2017 року позивач подарувала 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв законний представник ОСОБА_2 (а.с. 43-45).

Таким чином, на момент винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 23.10.2017 року №430558-13 та від 02.05.2018 року №0-0711 позивач не була власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до вимог пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття , до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі №3-576гс16 та підтриманий в постанові Верховного суду від 21 березня 2019 року по справі № 909/175/18 (ЄДРСРУ № 80685160), в якій зокрема, вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає.

Частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва створення майна особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК країни за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Відповідно до ч.1 ст. 101 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

Згідно ст. 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

У даній справі була проведена будівельно-технічна експертиза, результати якої відображені у Висновку експерта Закарпатського відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.05.2020 року №9769 (а.с. 80-87).

Так, згідно Висновку експерта Закарпатського відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.05.2020 року №9769 - "1. Ступінь будівельної готовності житлового будинку загальною площею 714,45 м.2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на день проведення огляду становить 51%.; 2. Житловий будинок загальною площею 714,45 м.2. по АДРЕСА_1 , є незавершений будівництвом на день проведення дослідження, є непридатним для проживання" (а.с. 83).

Отже, як підтверджується Висновком експерта від 29.05.2020 року №9769, а також наявними у матеріалах справи фотофіксаціями об`єкту за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21-23, 84-86) - житловий будинок за вказаною адресою є незавершеним будівництвом та непридатним для проживання.

18 грудня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/633/19 (ЄДРСРУ № 86438103) досліджуючи питання щодо різниці понять «об`єкту незавершеного будівництва» (частина 3 статті 331 ЦК України) та «самочинно збудованого об`єкту» (частина 1 статті 376 ЦК України) зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Визнання за судовим рішенням права власності на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Кодексу платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками житлової та/або нежитлової нерухомості.

Таким чином, з системного аналізу вище зазначеного законодавства та правових висновків Верховного Суду, незавершене будівництво не може бути об`єктом оподаткування в розумінні ст. 266 Податкового кодексу України.

З огляду на вище викладене, суд приходить висновку, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який є незавершеним будівництвом - не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив на позов, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень від 23.10.2017 №430558-13 та від 02.05.2018 №0-071.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,м. Ужгород,Закарпатська область,88000, код ЄДРПОУ ВП 44106694) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в Закарпатській області від 23.10.2017 №430558-13 та від 02.05.2018 №0-0711.

3.Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено 25.08.2021 р.