Справа № 640/11903/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Романович І.І., за участі позивача ОСОБА_1 , її представника Юрченко К.І., представника відповідача Тарасенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги адвоката Суткович Марини Анатоліївни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , та Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Позивач звернулась до суду з позовом, який уточнила, до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 03.05.2019 №665-к про її звільнення, про зобов`язання відповідача поновити її на посаді, що є рівнозначною посаді державної служби завідувача сектором формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг Укртрансбезпеки з 03.05.2019, стягнення середнбого заробітку за час вимушеного прогулу, який обраховати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, зокрема: за період з 03.05.2019 по 31.05.2019 перебування на лікарняному в розмірі 21 048,49 грн., за період з 01.06.2010 по 02.07.2019 14516,20 грн., за період з 03.07.2019 по день прийняття судом рішення, про стягнення моральної шкоди в розмірі 14 155,50 грн., та про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, в межах суми стягнення за один місяць.

Позов обґрунтовано тим, що її звільнення відбулось з порушеннями, а саме при звільненні позивачці не надано переліку усіх наявних вакантних посад, які відповідали її фаху, досвіду та освіт, не було запропоновано для працевлаштування посаду, рівнозначну тій, яку вона обіймала, звільнення відбулося під час її перебування на лікарняному, підстави для звільнення, зазначені в наказі про звільнення відрізнялися від підстав для звільнення, вказаних в попередженнях про звільнення від 10.10.2018 та від 13.11.2018.

Крім того, позивач зазначила, що профспілкова організація Укртрансбезпеки надала останній згоду на її звільнення з порушенням установленого порядку, оскільки не повідомила позивачку про проведення засідання, на якому надавалася така згода.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.02.2021 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 03.05.2019 №656-К «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено позивачку на посаді завідувача сектору формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 04.05.2019; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 305 293, 06 грн., моральну шкоду 3000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Крім того, допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 04.05.2019 та в частині стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивачки середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14 215,74 грн.

Суд першої інстанції, приймаючі рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог зазначив, що було встановлено, що внаслідок змін у структурі та штаті Укртрансбезпеки у відповідача виникли підставі для можливого звільнення позивачки, зокрема, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, проте з дотриманням положень КЗпП України, а саме те, що у разі розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, зокрема був запропонувати позивачці всі наявні вакантні посади та з`ясувати, наявність у неї переважного права на залишення на роботі.

Проте, судом першої інстанції було встановлено, що позивачці у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки і скороченням було запропоновано лише одну вакантну посаду головного спеціаліста відділу моніторингу та внутрішнього контролю управління запобігання корупції, яка є нижчою, ніж займала позивачка до звільнення, оскільки посада позивачки до звільнення віднесена до категорії посад «Б», тоді як запропонована посада - до категорії посад «В».

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось у період перебування позивачки на лікарняному, що також є підставою для скасування наказу про звільнення позивачки, через визнання наказу протиправним та поновлення позивачки на посаді, яку вона займала до звільнення, як то передбачено нормами КЗпП України.

Щодо решти позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що вони є похідними від основних позовних вимог, проте стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає обрахуванню з наступного дня після незаконного звільнення по день прийняття судом рішення у такій справі.

Крім того, суд першої інстанції з приводу тверджень відповідача щодо пропуску звернення позивачки до суду з таким позовом, було враховано лист АТ «Укрпошта» від 07.06.2019 №1853-П-341-В про те, що позивачка отримала інформацію про її звільнення 04.06.2019, тобто звернення 02.07.2019 відбулося в межах визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку, тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду, визначені статтею 123 КАС України, відсутні.

Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, в якій зазначено про неправильність в цій частині висновків суду першої інстанції, через порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідачем також подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обґрунтовано ще й тим, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог чинного законодавства.

Сторонами подано відзив на апеляційні скарги і додаткові пояснення.

Також судом апеляційної інстанції витребувано у відповідача довідку про середньоденну заробітну плату позивача.

У судовому засіданні сторони надали пояснення з приводу кожний своєї позиції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з наступних підстав.

Обставини справи встановлені судом.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач має вищу освіту, у 1988 році закінчила Київський інститут народного господарства за спеціальністю «Фінанси і кредит», кваліфікація економіст, з серпня 2012 року позивачка на різних посадах проходила державну службу в Укртрансбезпеки, стягнень не мала, з 03.01.2017 обіймала посаду державної служби категорії «Б» - завідувача сектору формування баз даних управління послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг Укртрансбезпеки, пільг не мала, заміжня, та мала на день звільнення на утриманні неповнолітню дитину чотирнадцятирічного віку.

10.10.2018 відповідач письмово повідомив позивачку про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» утворено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб, що призвело до зміни в структурі та штатному розписі Укртрансбезпеки, в організації праці та її істотних умов.

Згідно до нової структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 15.10.2018 №805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік», позивачку повідомлено про зміну істотних умов державної служби, зокрема, про виключення зі штату посади завідувача сектору формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг.

Також, позивачці було запропоновано посаду старшого державного інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті, роз`яснено, що за відсутності згоди на переведення на вказану посаду вона буде звільнена відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу», статті 49-2 Кодексу законів про працю України через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» та пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Повідомлено про право на звільнення за власним бажанням, за угодою сторін або за переведенням до іншого підприємства, установи, організації.

Згідно висновку Національного агентства України з питань державної служби за результатами службового розслідування стосовно Голови Державно служби України з безпеки на транспорті з метою перевірки фактів, зазначених у скарзі завідувача сектору формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1 щодо порушення її прав, визначених Законом України «Про державну службу» (далі також - висновок Нацдержслужби), запропонована позивачці посада старшого державного інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті не належить до посад державної служби, тоді як в Уктрансбезпеки наявні вакантні посади державної служби.

У подальшому позивачка звернулася до Голови Укртрансбезпеки з інформаційними запитами від 10.08.2018, від 11.10.2018, від 24.10.2018, в яких просила надати перелік усіх вакантних посад державної служби категорії «Б» центрального апарату Укртрансбезпеки станом на 05.10.2018.

В наслідок неотримання відповідей на вищевказані запити позивачка звернулась до Національного агентства України з питань державної служби зі скаргою на дії відповідача, пов`язані з її майбутнім звільненням.

Листом від 11.12.2018 №9269/20-18 Національне агентство України з питань державної служби повідомило позивачку про наслідки проведеного за її скаргою службового розслідування. Згідно з висновком Нацдержслужби порушень законодавства не виявлено.

13.11.2018 позивачку знову письмово повідомлено про наступне звільнення з тих же ж підстав та для працевлаштування запропоновано посаду головного спеціаліста відділу моніторингу та внутрішнього контрою управління запобігання корупції, в якому вказано, що у разі відсутності заперечень щодо переведення на вказану посаду упродовж 60 календарних днів, вона вважатиметься такою, що погодилась на проходження державної служби на цій посаді. В інакшому випадку буде звільнена на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Позивачка від запропонованої їй посади відмовилася, через те, що вона відноситься до посад категорії «В».

04.12.2018 та 19.12.2018 позивачка звернулася з інформаційними запитами до в.о. Голови Укртрансбезпеки про надання інформації щодо переліку вакантних посад державної служби станом на 10.10.2018 в Укртрансбезпеки, яка листами від 12.12.2018 №10638/09/15-18 та від 02.01.2019 №15/09/15-19 відмовила їй в наданні інформації.

10.01.2019 позивачка заявою повідомила Голову Укртрансбезпеки про згоду на подальше проходження державної служби лише з урахуванням її кваліфікації, досвіду роботи та освіти, просила запропонувати посаду, рівнозначну тій, яку обіймає.

24.01.2019 позивачку знову повідомлено про можливе звільнення через два місяці у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників Укртрансбезпеки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 №1095 «Про утворення Державної служби морського ра річкового транспорту України» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 05.10.2018 №805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік», відповідно до якого посада завідувача сектору формування баз даних управління надання послуг на наземному транспорті департаменту адміністративних послуг, яку вона обіймає підлягає скороченню. Запропоновано для працевлаштування посаду головного спеціаліста відділу моніторингу та внутрішнього контролю управління запобігання корупції. Роз`яснено, що за відсутності згоди на працевлаштування на цій посаді вона буде звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», або може звільнитися за власним бажанням, за згодою сторін та за переведенням до іншого підприємства, установи, організації.

У подальшому позивачка неодноразово зверталася до Голови Укртрансбезпеки з інформаційними запитами про надання інформації про вакантні посади, які є рівнозначними посаді, яку вона обіймає, зі скаргами на адресу Голови Укртрансбезпеки у зв`язку з ненаданням їй вищевказаної запитуваної інформації, а також через відсутність пропозицій щодо працевлаштування на рівнозначній посаді.

Інших посад позивачці для працевлаштування відповідач не пропонував, запитуваний нею перелік усіх вакантних посад також не надав.

Наказом Укртрансбезпеки від 03.05.2019 №656-к позивачку звільнено з вищевказаної посади 03.05.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Уктрансбезпеки відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставою для звільнення вказано: попередження від 10.10.2018, 13.11.2018, 24.01.2019, лист первинного профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 27.11.2018 №44, акт про відмову від запропонованої посади від 24.04.2019 №1.

У період з 10.01.2019 по 21.01.2019, з 03.05.2019 по 16.05.2019, що підтверджується листками непрацездатності, наявними в матеріалах справи, в цей період вона була відсутня на роботі.

Листом від 03.05.2019 №2953/09/15-19 відповідач повідомив позивачку про звільнення, надіслав копію наказу від 03.05.2019 №656-к та запропонував отримати трудову книжку.

Вищенаведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимим доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 24 Конституції України визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Cтаття 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14.04.1986 № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13.06.1986 (далі - Віденська конвенція) визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Відповідно до статті 19 Закону України від 29.06.2009 № 1906-IV «Про міжнародні договори України», міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

Також, за приписами статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами частин першої-третьої, п`ятої статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Приписами частини першої статті першої Закону № 889-VIII (в редакції, тут і далі, чинній на момент призначення позивача на посаду - 01.11.2018) державна служба визначена як публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно зі статтею третьою Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з приписами статті 6 Закону № 889-VIII, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Підстави для припинення державної служби визначено частиною першою статті 83 Закону України «Про державну службу». Так, державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частин першої, другої статті 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі також - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України», зокрема, утворено Державну службу морського та річкового транспорту України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, а також затверджено Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України. До Державної служби України з безпеки на транспорті до Державної служби морського та річкового транспорту України перейшли функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті, що внаслідок чого було зменшено чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Те, що внаслідок законодавчих змін змінились функції Уктрансбезпеки і відбулись зміни в структури і штату Укртрансбезпеки не є спірним.

Проте, позивачці у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки і скороченням не було запропоновано рівнозначну посаду, не було надано інформацію щодо наявності рівнозначних посад, а була запропонована лише одна посада головного спеціаліста відділу моніторингу та внутрішнього контролю управління запобігання корупції, яка є нижчою, ніж займала позивачка до звільнення, оскільки посада позивачки до звільнення віднесена до категорії посад «Б», тоді як запропонована посада - до категорії посад «В».

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

З аналізу зазначених норм слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний був запропонувати позивачці всі наявні вакантні посади та з`ясувати, наявність у неї переважного права на залишення на роботі.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник вивільнюється, працював.

Крім того, те, що позивачка були звільнена у період перебування на лікарняному також підтверджено належними та допустимими доказами, а саме листами непрацездатності.

Вказана обсавина апелянтом-відповідачем не спростована.

Отже, висновок суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог щодо протиправності наказу про звільнення та поновлення на посаді є правильним з урахуванням вищенаведених норм закону.

Внаслідок вказаного, доводи апеляційної скарги відповдіача не заслуговують уваги, є необгрунтованими, і такми, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо решти позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що вони є похідними від основних позовних вимог, і це є правильни.

Проте, колегія суддів отримавши іншу довідку про середньоденний заробіток позивача перед звільнення, яка відповідачає вимогам Постанови КМУ № 100, вказує, на те, що судом першої інстанції не правильно було обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме 910.26грн. середньодений заробіток помножений на кількість днів вимушеного прогулу 449, дорівнює 408706.74.

Таким чином, доводи апелянта-позивача заслуговують уваги щодо правильності нарахування середьного заробітнку за час вимушеного прогулу, проте, інші доводи щодо врахування підвищення заробітної плати та по день фактичного поновалення, є таким що не заслуговують уваги, оскільки не грунтуються на нормі закону.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині нарахування середьного заробітнку за час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія наголошує, що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Статтею 317 КАС України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції вірно вирішив справу за суттю вимог, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частини визначенні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Повний текст постанови виготовлено 20.08.2021.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 313, 315, 317, 321. 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 р. - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Суткович Марини Анатоліївни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 р. - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 р. змінити в мотивувальній частині та в четвертому абзаці резолютивної частини замінити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу « 305 293,06 грн (триста п`ять тисяч двісті дев`яносто три грн 06 коп.).» на « 408 706,74 грн (чотириста вісім тисяч сімсот шість грн 74 коп.)», а в восьмому абзаці - « 14 215,74 грн (чотирнадцять тисяч двісті п`ятнадцять гривень 74 коп.)» на « 19 115,46 грн (дев`ятнадцять тисяч сто п`ятнадцять грн 46 коп.)»

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 р. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

В.В. Кузьменко

А.Г. Степанюк