Справа № 300/1263/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1263/21 пров. № А/857/11890/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Святецького В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року (головуючого судді Могили А.Б., ухвалене у письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/1263/21 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Давчук Анжела Юріївна до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Давчук А.Ю. 29.03.2021 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в якому просить підтвердити наявність загального стажу роботи ОСОБА_1 з 01.02.1964 року по 03.01.1990 рік, який прирівнювався до 2004 року як страховий стаж, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.02.1964 року по 03.01.1990 рік, зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи в Актогайскому виробничому управлінні радгоспу ім. 40 років Жовтня з 03.08.1965 по 04.11.1965 до його страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час вирішення питання про призначення йому пенсії за віком. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що оскільки оригінал трудової книжки було втрачено пенсійному органу було надано виписку з трудової книжки позивача, яка завірена Консульським відділом Посольства України в Латвійській Республіці. Зазначає, що суд відмовився зарахувати йому до загального трудового стажу роботу зазначену у виписці із втраченої трудової книжки через розбіжності між копією трудової книжки та випискою, а саме відсутністю інформації у виписці про роботу у колгоспі ім. Леніна, однак з 20.01.1971 по 03.04.1979 він працював у Морозовському ліспромгоспі «Ростоблмежколхозстрой» на посаді водій вантажних автомобілів з причепом у польових умовах, що означає про відправлення від даного підприємства на роботу по перевезенні вантажів у будь-який колгосп, радгосп, яке знаходиться в Російській РСР. Під час роботи у Морозовському ліспромгоспі «Ростоблмежколхозстрой» був відправлений у колгосп імені Леніна, де працював з 26.02.1971 по 04.08.1973 і тут зроблено запис у трудовій книжці, однак у виписці відсутній запис, через що основна робота була у Морозовському ліспромгоспі «Ростоблмежколхозстрой».

Також апеляційну скаргу подано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення суду в частині задоволення позову, оскільки вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права та просить рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки позивачем пропущено строк на звернення до суду та не подано оригіналів документів.

Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі №300/1263/21 та ухвалою суду від 24.06.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі №300/1263/21 та ухвалою суду від 13.07.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач звертався до Верховинського відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України у Верховинському районі про призначення пенсії, надавши при цьому, завірену Консульським відділом Посольства України в Латвійській Республіці виписку з його трудової книжки, однак в призначенні пенсії було відмовлено, оскільки право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років та наявності стажу не менше 15 років.

За результатами повторного звернення, Косівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області листом від 02.03.2017 № 17/3-1 повідомлено позивачу, що підстав для врахування стажу роботи на підставі виписки з трудової книжки завіреної Консульським відділом Посольства України в Латвійській Республіці для призначення пенсії немає, оскільки це не передбачено чинним законодавством (а.с. 14 - 15).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, листом від 21.10.2019 № ЗЕ-1398, внаслідок розгляду звернення позивача про призначення пенсії, яка надійшло на урядову гарячу лінію, також відмовлено йому в призначення пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 16).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-IV).

При цьому, згідно з частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору (частини 2 статті 4 Закону №1058-IV).

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

За приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній.

У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка. Лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені Порядком №637.

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься виписка із трудової книжки ОСОБА_1 (дата заповнення - 21.05.1997), завірена третім секретарем з консульських питань Посольства України в Латвійській Республіці - долучена представником позивача до позовної заяви та копія оригіналу трудової книжки позивача ОСОБА_1 (дата заповнення 25.11.1965) та вкладиш до неї, які додані до відзиву Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. В даних документах містяться розбіжності між періодами роботи позивача з 01.02.1964 по 03.01.1990.

Відповідно до пункту 2.23 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Оскільки належно завірена копія трудової книжки ОСОБА_1 , надана відповідачем це точне відтворення її оригіналу, суд вважає, що достовірні дані про періоди роботи позивача вказані саме в цьому документі.

В копії трудової книжки позивача від 25.11.1965 міститься інформація про наступні періоди роботи:

- з 03.08.1965 по 04.11.1965 в Актогайскому виробничому управлінні радгоспу ім. 50 - річчя Жовтня на посаді тракториста (довідка (справка) від 05.11.1965);

- з 18.11.1965 в п`ятому Агадирському структурному підрозділі Казахської залізничної дороги на посаді тракториста (наказ від 19.11.1965 № 274);

- з 22.05.1966 переведений в дорожньо експлуатаційне управління № 355 (наказ від 18.05.1966 № 66);

- з 24.05.1966 прийнятий на посаду машиніста автогрейдера IV розряду (наказ від 23.05.1966 № 58к);

- з 18.08.1966 звільнений за власним бажанням (24.08.1966 № 6);

- з 01.09.1966 по 21.12.1966 в управлінні механізації Карагандабудмеханцізації на посаді машиніста автогрейдера V розряду;

- з 29.03.1967 по 02.04.1967 в Суландському лісопункті по організаційному наборі Української ССР в якості працівника (накази від 29.03.1967 № 71, від 02.04.1967 № 75);

- з 15.06.1967 по 29.04.1968 в Криворізькому спеціалізованому управлінні № 105 тресту «Криворізьстальконструкція» (по організаційному наборі) на посаді монтажника стальних та залізобетонних конструкцій ІІІ розряду (звільнений у зв`язку із призовом в Радянську армію) (записка від 15.06.1967 № 1023, записка про звільнення від 29.04.1968 № 241);

- з 24.06.1968 по 16.07.1968 в Геологічній партії № 17 на посаді помічника бурового майстра ІІІ розряду в польових умовах (наказ від 21.06.1968 № 49-к, від 18.07.1968 № 60-к) ( аркуші справи 42 44, 57 59, 72 - 76).

У вкладиші до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 04.04.1988 зазначено наступні періоди роботи:

- з 01.04.1988 зарахований водієм автобуса ЛАЗ 672 М в порядку переводу та з 03.03.1989 звільнений в порядку переведення в «Латвинтер авто» (накази від 01.04.1988 №32к, від 03.03.1989 № 23к);

- з 07.03.1989 прийнятий контролером технічного стану автотранспортних засобів, з 03.01.1990 звільнений в порядку переведення в РСК «Монолит». Вказаний запис від 03.01.1990 (№ 18) вважається недійсним. З 16.05.1990 звільнений у зв`язку із встановленням інвалідності (накази від 07.03.1989 № 60, від 03.01.1990 № 2, від 13.06.1990 № 183к).

Крім цього у вказаному документі зазначені інші періоди роботи позивача з 15.06.1993, які не є предметом даного позову, а тому при розгляді даної справи судом не беруться до уваги (а.с. 45 46, зворот а.с. 59 61, 77 - 81).

Як вбачається з протоколу від 09.01.2018 № 604 управлінням Пенсійного фонду України в Верховинському районі зараховано до стажу позивача наступні періоди роботи: з 18.11.1965 по 18.08.1966, з 01.09.1966 по 21.12.1966, з 29.03.1967 по 02.04.1967, з 15.06.1967 по 29.04.1968 з 24.06.1968 по 16.07.1968, з 01.04.1988 по 03.03.1989, з 07.03.1989 по 16.05.1990. При цьому, також зараховано період проходження військової служби з 30.10.1968 по 17.12.1970 та період навчання з 01.09.1983 по 22.05.1986. Загальний стаж складає 8 років 11 місяців 27 днів (а.с. 48, 56, 71).

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спір щодо зарахування вищевказаних періодів роботи ОСОБА_1 відсутній, право позивача на їх зарахування до страхового стажу не порушене, а тому позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Як вже зазначено вище, при розгляді даної справи відомості з виписки із трудової книжки ОСОБА_1 , завіреної третім секретарем з консульських питань Посольства України в Латвійській Республіці суд не брав до уваги.

При цьому, останній аркуш вказаної виписки містить копію трудової книжки із зазначенням періодів роботи особи з 02.08.1968 по 12.10.1968 в Криворізькій автоколоні 2248 та з 26.02.1971 по 04.08.1973 в Колгоспі ім. Леніна, однак з врахуванням відсутності даної інформації в копії трудової книжки позивача, наданої пенсійним органом, підстав стверджувати, що саме позивач виконував дану роботу немає.

Крім цього, містяться розбіжності у виписці із трудової книжки ОСОБА_1 , завіреної третім секретарем з консульських питань Посольства України в Латвійській Республіці, в якій вказано, що з 20.01.1971 по 03.04.1979 позивач працював в Морозовському ліспромгоспі «Ростоблмежколхозстрой», а на останньому аркуші цієї ж виписки, де міститься копія трудової книжки робота з 26.02.1971 по 04.08.1973.

Не надано позивачем будь-яких доказів про проходження навчання в Шостковому професійно технічному училищі № 174 Казахської ССР.

Як наслідок, колегія суддів вважає, що позов в частині зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача 01.02.1964 по 15.08.1965, з 02.08.1968 по 22.10.1968, з 20.01.1971 по 03.04.1979, з 26.04.1979 по 20.01.1982, з 25.01.1982 по 25.10.1985, з 28.10.1985 по 31.03.1988 до задоволення не підлягає, оскільки наявні розбіжності в поданих документах, що відповідно спростовує доводи апеляційної скарги позивача.

Щодо періоду роботи позивача з 03.08.1965 по 04.11.1965 в Актогайскому виробничому управлінні радгоспу ім. 40 - річчя Жовтня на посаді тракториста, то колегія суддів вважає правильним висновок, що згідно норм статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку №637, у позивача наявна трудова книжка, в якій судом не встановлено відсутність необхідних записів або наявність неправильних чи неточних записів про вищевказаний період роботи та для зарахування стажу за період роботи позивача з 03.08.1965 по 04.11.1965 достатньо відомостей з його трудової книжки проаналізованих судом.

Діючим законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед іншими відомостями.

При цьому ненадання позивачем будь - яких інших документів, за наявності відомостей зазначених в її трудовій книжці не є перешкодою для зарахування спірного стажу для призначення пенсії за віком.

Оскільки про роботу ОСОБА_1 в Актогайскому виробничому управлінні радгоспу ім. 40-річчя Жовтня є записи в трудовій книжці, то період роботи з 03.08.1965 по 04.11.1965 підлягає зарахуванню до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інших підстав для не зарахування цього періоду роботи позивача відповідачем ненаведена, а судом не встановлено.

Згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 06.02.2017 (на час звернення позивача до Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 73 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А відповідно стаття 76 КАС України вказує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку на підставі матеріалів справи, що період роботи з 03.08.1965 по 04.11.1965 в Актогайскому виробничому управлінні радгоспу ім. 40-річчя Жовтня правомірно зараховано ОСОБА_1 до його страхового стажу, а тому є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг не спростовують зазначених висновків суду та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права.

Щодо посилань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на пропущення позивачем шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду з позовом колегія суддів зазначає наступне.

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Аналогічна правова позиція стосовно застосування процесуального строку у спорах, пов`язаних із правом особи на соціальний захист, викладена у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, від 09 липня 2019 року у справі 676/1557/16-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17 (2-а/201/304/2017).

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі №300/1263/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

В.В. Святецький