Справа № 640/22640/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Київ № 640/22640/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 2), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 3) в якому просить:

визнати незаконними дії відповідача 2 з припинення позивачу пенсійних виплат за віком;

зобов`язати відповідача 2 відновити позивачу пенсійні виплати за віком з моменту їх припинення;

визнати незаконними дії відповідача 1 з поширення персональних даних позивача до органів Пенсійного Фонду Російської Федерації;

стягнути з держави в особі відповідача 3 на користь позивача суму моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність дій відповідача 2 з припинення позивачу пенсійних виплат за віком, з підстав направлення пенсійної справи позивача до Пенсійного Фонду Російської Федерації, так як позивач як внутрішньо переміщена особа, яка проживає у м. Києві має право на отримання пенсії. Крім того, позивач посилається на протиправній дій відповідача 1 з поширення персональних даних позивача до органів Пенсійного Фонду Російської Федерації, за відсутності на те згоди позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем 2 надано відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що посадові особи пенсійного органу, надсилаючи запит до Пенсійного фонду Російської Федерації з метою витребування особової справи позивача, діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов вказав на відсутність порушення ним прав позивача, так як не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало.

Відповідач 1 письмового відзиву на позов не надали.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 04.09.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичним місцем проживання/перебування позивача є: АДРЕСА_2 .

Перед виплатою відповідачем 1 пенсії позивачу за віком, ГУ ПФУ у Київській області направило до органів Пенсійного Фонду Російської Федерації запит щодо отримання позивачем пенсійних виплат, у відповідь на який Пенсійний Фонд Російської Федерації в Білогірському районі повідомив, що ОСОБА_1 не є отримувачем пенсії.

14.03.2019 на адресу відповідача 2 надійшов запит відділення Пенсійного фонду Російської Федерації по Краснодарському краю, яким зазначено про зміну місяця проживання ОСОБА_1 та направлення на адресу запитувача пенсійну справу ОСОБА_1 .

11.05.2019 відповідачем 2 направлено до м. Краснодар паперову пенсійну справу ОСОБА_1 разом із атестатом про проведені виплати.

Позивач, вважаючи дії відповідачів протиправними та такими, що порушують його права та охоронювані законом інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституцій України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законом України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом ( стаття 1 вказаного Закону).

Порядок про виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 02.07.2014 №234 (далі- Порядок №234) визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку №234 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Аналіз вищевказаних пунктів Порядку №234 свідчить, що для виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації, громадяни подають заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). В свою чергу, пенсійний орган, на підставі отриманих персональних даних про особу, звертається із запитом щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних регулюються Законом України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

В даному випадку, з метою поновлення виплати пенсії, позивач 29.12.2015 особисто звернувся до Переяслав-Хмельницького УПФУ із заявою про призначення пенсії та вказав особисті дані, чим не заперечував проти їх використання.

20.12.2015 УПФУ в м. Переяславі-Хмельницькому та Переяслав-Хмельницькому районі Київської області направило до заступника начальника Головного управління лист, яким просило направити запит до Російської Федерації про те, чи призначалась пенсія ОСОБА_1 за місцем реєстрації на території АРК.

Так, у даному запиті, для ідентифікування особи, адресованому Пенсійному Фонду Російської Федерації, відповідачем 1 зазначено персональні дані ОСОБА_1 , що в свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних», є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Як встановлено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обов`язково у сфері публічно-правових відносин.

З аналізу статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб`єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, позивачем не надано доказів факту порушення відповідачем-1 прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, відтак суд не вбачає ознак протиправності в діях відповідача 1, а тому позов в частині визнання незаконними дії відповідача 1 з поширення персональних даних позивача до органів Пенсійного Фонду Російської Федерації не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 2 з припинення позивачу пенсійних виплат за віком, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 2015 року по квітень 2019 року отримував пенсію за віком, однак за наслідками направлення пенсійної справи позивача до Пенсійного Фонду Російській Федерації, згідно запиту останнього, виплата пенсії позивачу була припинена.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, не надано жодних доказів прийняття рішення про припинення виплати пенсії позивачу, з підстав передбачених частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Враховуючи, що відповідачем 2 не встановлено факт зміни місця проживання позивача та не прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачу, суд доходить висновку про протиправність дій відповідача 2 з припинення позивачу пенсійних виплат за віком та наявності правових підстав для зобов`язати відповідача 2 відновити позивачу пенсійні виплати за віком з моменту їх припинення.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку такої суми.

Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджена, а тому підстав для її задоволення не має.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного наказу.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги в частині протиправності оскаржуваного наказу.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з припинення ОСОБА_1 пенсійних виплат за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відновити ОСОБА_1 пенсійні виплати за віком з моменту їх припинення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 605,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко