Справа № 9901/57/19
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

29 липня 2021 року

Київ

справа №9901/57/19

адміністративне провадження № П/9901/57/19, № П/9901/25/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л., Усенко Є.А., Ханової Р.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я.В.;

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - Вівчарівський В. П.,

представник Вищої ради правосуддя - Нарольська Т. С. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №9901/57/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадська рада доброчесності, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад та обґрунтування позовних вимог

26 січня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, суддя, Козюренко Р. С.) звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадська рада доброчесності (далі - третя особа, ГРД), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 19 вересня 2018 року №1629/ко-18 (далі - Рішення №1629/ко-18, Рішення Комісії) та зобов`язати відповідача повторно провести етап його кваліфікаційного оцінювання, а саме - дослідження досьє та проведення співбесіди, відповідно до вимог чинного законодавства.

На обґрунтування своїх вимог посилається, перш за все, на якість закону, а саме: відсутність належної, сталої, послідовної й передбачуваної законодавчої основи для проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді із дотриманням законодавчих і процедурних гарантій незалежності судової влади (зокрема, розроблених на рівні закону порядку, критеріїв та методів оцінювання), а також несуперечливої конституційної підстави до звільнення судді як наслідку такого оцінювання. З огляду на безпосереднє й опосередковане порушення Рішенням №1629/ко-18 прав позивача як людини і гарантій, наданих йому законом як професійному судді, він має право на його оскарження в силу прямих норм Конституції України, спеціального закону, а також Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі - ЄКПЛ), практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішень та висновків Конституційного суду України (далі - КСУ). Отже, порушено вимогу Конституції України про те, що порядок оцінювання має бути визначений саме законом, а не будь-яким іншим (підзаконним) нормативно-правовим актом.

Рішення №1629/ко-18 вважає протиправним, ухваленим з порушенням норм законодавства України та актів Комісії, принципів верховенства права, правової визначеності, незалежності судової влади, оскільки: оскаржуване рішення порушує право позивача на працю та на захист від незаконного звільнення; рішення Комісії прийнято неналежним складом колегії ВККСУ, двоє з трьох членів якої не є суддями, а член, що є суддею, не обраний суддями; несвоєчасне повідомлення про час і місце проведення співбесіди унеможливило участь у процедурі ГРД, що є порушенням законодавчо визначеного порядку проведення оцінювання; рішення прийнято з порушенням таємниці нарадчої кімнати за результатами повторної співбесіди, - тобто не у спосіб, визначений законом; рішення прийнято колегією ВККС з порушенням порядку дослідження суддівського досьє та на підставі матеріалів, які були відсутніми (не містилися) в такому; воно є невмотивованим та необґрунтованим (більшість показників та їх складових залишилися не оціненими), - що є достатньою самостійною підставою для його скасування; зазначені у рішенні фактичні підстави не є доконаними фактами, встановленими компетентними органами у визначеному законом порядку, та враховані Комісією без належної перевірки, при цьому оцінювання протиправно змішано з дисциплінарними процедурами (т. 1, а.с. 1-41).

20 січня 2020 року до Верховного Суду як до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), в якій позивач просив визнати протиправним і скасувати рішення ВРП про звільнення від 26 березня 2019 року №934/0/15-19 (далі - Рішення №934/0/15-19, Рішення Ради), ухвалене за наслідками розгляду подання Комісії (т. 4, а.с. 1-70).

На обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що саме ВККС України наділена усіма необхідними повноваженнями та інструментами для встановлення повного обсягу питань факту і права в ході вивчення суддівського досьє, співбесіди з позивачем та оцінки доказів для ухвалення рішень, що віднесені законом до предмету її відання. Разом з тим, за змістом положень статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII від 21 грудня 2016 року (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП теж наділено певною свободою дій при оцінці висновків Комісії, оскільки її повноваженнями передбачено проведення їх обговорення, ВРП може також провести додаткову перевірку обставин, які визнані Комісією фактичною підставою висновків, результатом чого може стати ухвалення рішення про звільнення судді чи відмову у такому. Тобто, розгляд ВРП подання Комісії із рекомендацією про звільнення включає надання судді процесуальних гарантій дотримання законної процедури. Однак, такі процедури ВРП були порушені, оскільки розгляд подання ВККС України відбувся за відсутності позивача попри те, що останній повідомив про бажання брати участь у засіданні, але неможливість з`явитися у засідання 29 березня 2019 року внаслідок перебування у відпустці по догляду за дитиною. Посилався також на неналежний склад ВРП, що ухвалив оскаржуване рішення, оскільки більшість її членів не складали «судді, обрані суддями», до того ж частина з них були особисто упередженими внаслідок участі у підготовці до розгляду дисциплінарного провадження щодо позивача. Зокрема, зазначає, що лише 7 з 19 членів Ради є суддями, а члени Ради ОСОБА_2 і ОСОБА_3 здійснювали попередню перевірку дисциплінарної скарги, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , - брали участь в засіданні Третьої Дисциплінарної палати ВРП, за наслідками якого прийнята ухвала від 15 серпня 2018 року про відкриття дисциплінарного провадження, покладена в основу оскаржуваних рішень. Відтак, на переконання позивача, провадження у ВРП не відповідало принципам незалежності та безсторонності, які вимагаються пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позивач наполягав, що ВРП не вчинила жодних дій для перевірки обґрунтованості висновків ВККС, залишила поза увагою допущені Комісією процедурні і сутнісні порушення, не провела аналізу й оцінки усіх питань факту та права, на підставі яких Комісія встановила невідповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді, - внаслідок чого ухвалила рішення, аналогічне за змістом Рішенню ВККС, з тими ж недоліками щодо вмотивованості і змісту.

Крім того, позивач стверджував, що в оскаржуваних рішеннях відповідачами повторно надано оцінку обставинам дисциплінарного проступку, за який суддя вже притягався до дисциплінарної відповідальності, тобто, фактично суддю двічі притягнуто до юридичної відповідальності за одне й те ж правопорушення, що прямо забороняє Конституція. При цьому провадження у дисциплінарній справі та оцінювання відповідності судді займаній посаді здійснював один і той самий орган - Комісія, і обидва ухвалені нею рішення по суті є тотожними в означеній частині, оскільки ґрунтуються на тих самих підставах. Наголошував також на неприпустимості врахування погашеного дисциплінарного стягнення для цілей оцінювання, що суперечить самій меті запровадженого законодавцем інституту погашення/зняття дисциплінарних стягнень.

Звертав увагу суду на неоднакове ставлення обох органів до нього та інших суддів за однакових умов і обставин, визначив та документально підтвердив випадки відступів відповідачами при вирішенні питань щодо позивача від усталеної адміністративної практики цих органів. Означене, на переконання судді, свідчить про упередженість і дискримінацію.

Констатував, що до 30 вересня 2016 року законодавство не передбачало юридичних наслідків за вчинення дисциплінарних проступків поза межами дисциплінарної відповідальності, від чого залежало виявлення наміру і фактична реалізація суб`єктивного права судді оскаржити відповідне рішення. Тобто, якби суддя наперед знав, що після 30 вересня 2016 року ухвалене за результатами розгляду дисциплінарної справи щодо нього рішення компетентного органу та встановлені ним обставини будуть використані у процедурі встановлення відповідності судді займаній посаді під час кваліфікаційного оцінювання, то таке рішення, безсумнівно, було б оскаржене ним та, з великою долею вірогідності, скасоване.

Однак, ці обставини Рада залишила поза увагою і належної оцінки їм не надала, допустивши ті самі й нові порушення прав позивача.

У поданих до суду додаткових письмових поясненнях позивач детально проаналізував нормативну базу в частині визначення результатів оцінювання за кожним із визначених законом критеріїв з урахуванням його нормативно визначених складових, та, за відсутності приписів, що надавали б перевагу одним перед іншими, визначивши за аксіому їх однакове юридичне значення, з урахуванням відсутності претензій Комісії щодо низки таких показників, здійснив арифметичний підрахунок здобутих ним результатів у спосіб, який вважав належним і таким, що відповідає нормативним приписам і фактичним обставинам, результати підрахунку виклав у відповідній таблиці (т. 8 а.с. 1-15).

Поясненнями від 11 та 14 липня 2021 року позивач додатково розкрив зміст нормативного регулювання показника «діяльність щодо підвищення фахового рівня» та акцентував увагу суду на неврахуванні відповідачами його діяльності як асистента кафедри Львівського національного університету; надав інформацію про участь у наукових конференціях та список опублікованих наукових праць та за темою дисертації на здобуття наукового звання кандидата наук (т. 8, а.с.102-114, 118, 125)

На вимогу суду позивач надав детальні письмові пояснення щодо обставин первинного заповнення ним бланків і подання декларації родинних зв`язків за 2013-2017 роки й декларації доброчесності за 2017 рік, доклавши наявні у нього письмові докази. Крім того, дослідив адміністративну практику відповідачів з наведених питань, результати якої виклав у формі таблиць з додаванням світлокопій відповідних рішень відповідачів (т. 8 а.с. 181-211). Згідно наведених даних, у випадках, коли Комісія під час дослідження суддівського досьє виявляла відсутність декларацій та приймала рішення про зупинення кваліфікаційного оцінювання та ініціювання перед Вищою радою правосуддя вирішення питання про відкриття провадження чи відмову у його відкритті ВРП чотири рази ухвалювала рішення про відмову у відкритті дисціплінарної справи щодо таких суддів. Коли Комісія під час дослідження досьє та проведення співбесіди визнавала підтвердженою інформацію про недостовірність повідомлених суддею даних (у т ч їх неповноту) Рада відмовляла у притягненні суддів до дисциплінарної відповідальності або у відкритті дисциплінарного провадження 44 рази. Відтак, за результатами розгляду Радою подань ВККСУ постановлено 34 рішення про відмову у притягненні суддів до дисциплінарної відповідальності; 9 ухвал про відмову у відкритті дисциплінарного провадження та 1 рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у виді попередження.

ІІ. Процесуальні дії суду по справі

Ухвалою від 31 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ВККС України залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважності причин його пропуску.

Після усунення недоліків позову, за результатами аналізу й оцінки наведених позивачем на виправдання пропуску строку обставин (несвоєчасне отримання копії оскаржуваного рішення внаслідок неодноразових звернень до відповідача), ухвалою від 15 березня 2019 року строк звернення до суду позивачеві поновлено, у справі відкрито провадження.

Ухвалою суду від 22 липня 2019 року в задоволенні клопотання представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Ухвалою від 18 червня 2020 року Верховний Суд задовольнив клопотання позивача, подане його представником, ОСОБА_9 , та об`єднав в одне провадження справу №9901/57/19 за позовом ОСОБА_1 до ВККСУ України, де третя особа - ГРД, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, зі справою №9901/25/20 за його ж позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито ухвалою суду від 06 лютого 2020 року після поновлення пропущеного строку звернення до суду. Об`єднуючи справи, колегія суддів врахувала позицію Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) у цій категорії справ, за якою оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе виключно після того, як таке рішення було предметом розгляду ВРП, адже саме ВРП остаточно вирішує питання і породжує відповідні правові наслідки щодо кар`єри судді, і лише її рішення є обов`язковим до виконання та може бути оскаржене в судовому порядку.

Об`єднану справу прийнято до провадження суду та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін ухвалою від 22 червня 2020 року.

Постановленою в судовому засіданні 17 вересня 2020 року протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання ВРП про залишення позову без розгляду на підставі статті 123 КАС України з тих підстав, що звернення до суду відбулося в межах місячного строку (20 січня 2020 року) з дня отримання позивачем рішення ВРП, що відбулося 17 грудня 2019 року. Протилежного відповідачем не доведено, як і не встановлено підстав для перегляду раніше викладених в ухвалі від 06 лютого 2020 року висновків суду в цій частині.

Слухання справи неодноразово відкладалося з різних причин; протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 6.07.2020 по справі здійснено заміну раніше визначеного складу суду (т. 6, а.с.49, 50); судом забезпечено також розгляд і вирішення клопотань про витребування додаткових доказів та про участь у справі в режимі відеоконференції.

ІІІ. Стислий виклад позиції відповідачів

В матеріалах справи є відзив ВККС України на адміністративний позов до неї (т. 1 а.с. 172-183). ВККС України позову не визнала та зазначила, що підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та підтвердження відповідності займаній посаді є спорідненими процедурами, оскільки обома передбачено встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання: компетентності, професійній етиці та доброчесності. Встановлення відповідності судді зазначеним критеріям здійснюється в межах процедури кваліфікаційного оцінювання, яка запроваджена Законом та є загальною, спрямованою на визначення кваліфікаційного рівня судді, процедурою.

Відповідно до положень Висновку № 17 (2014) Консультативної ради Європейських суддів щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади (далі - Висновок КРЄС № 17 (2014) Верховенство права в демократичній державі вимагає не лише незалежності судової влади, але й створення компетентних судів, які б приймали якомога якісніші судові рішення (§ 1). КРЄС наголосила на необхідності підтримки та підвищення якості й ефективності судових систем в інтересах усіх громадян. Якщо проводиться індивідуальне оцінювання суддів, його метою має бути вдосконалення судової системи та забезпечення її якомога вищої якості. Це слід робити в інтересах громадськості в цілому (§ 4). Оцінювання суддів проводиться для визначення можливостей окремих суддів, а також якості й кількості завдань, які вони виконали (§ 7). При цьому саме по собі несприятливе оцінювання не повинно бути (крім виняткових обставин) причиною для звільнення з посади, але це має відбуватися, якщо неминучий висновок з процесу оцінювання полягає в тому, що суддя не здатний або не бажає виконувати свої суддівські функції на об`єктивно визначеному мінімальному прийнятному рівні (пункт 12 параграфу 49). Ці основоположні принципи формування суддівського корпусу імплементовані у національне законодавство, що визначають основні складові авторитету судової влади та довіри до суду.

Обов`язкове оцінювання судді, обраного безстроково до набрання чинності законом про внесення конституційних змін в частині правосуддя, на відповідність займаній посаді закріплено на рівні Конституції України та профільного Закону. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджені Комісією на виконання приписів профільного закону (ст. 83) у низці підзаконних нормативних актів. За визначеними останніми правилами встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності. Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого (67 відсотків від суми максимально можливих) і більшого бала за результатами іспиту, за умови отримання за кожен із критеріїв бала, більшого за 0.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади Вищою радою правосуддя за відповідним поданням Комісії.

За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 набрав 642,125 бали, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв, що і стало підставою до висновку, що такий не відповідає займаній посаді, та прийняття Рішення від 19 вересня 2018 року № 1629/ко-18.

При цьому, виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді здійснено Комісією за сукупним результатом всіх критеріїв (компетентності, професійної етики, доброчесності), а не за кожним критерієм окремо.

Факти та обставини, які мали значення і стали підставою для прийняття Комісією цього рішення, а також правові підстави та мотиви прийняття саме такого рішення докладно, у повному обсязі у ньому наведені.

Усі показники оцінені за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди. У рішенні Комісії зазначені отримані позивачем бали з оцінювання встановлених законом критеріїв та вказані законодавчі підстави його прийняття.

Вмотивованість рішення Комісії за сукупністю всіх критеріїв кваліфікаційного оцінювання розкриває в цілому повноту досліджених обставин та умов, що слугували підставою для визначення результатів кваліфікаційного оцінювання та ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні членами Комісії всіх показників з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, й оцінюється за їх внутрішнім переконанням. Зазначений спосіб реалізації владних управлінських функцій відповідає меті кваліфікаційного оцінювання і повноваженням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Законодавчо встановлений обов`язок наводити підстави ухвалення рішення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, не можна сприймати як вимогу надавати детальну відповідь на кожен аргумент, межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У відповідь на доводи позову зазначила, що, оцінюючи відповідність судді Козюренка Р.С. займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності, колегією Комісії було взято до уваги обставини, інформація про які міститься в суддівському досьє, та відомості, встановлені під час співбесіди.

Комісією забезпечується проведення кваліфікаційного оцінювання на засадах гласності, прозорості, відкритості, справедливості, рівності, єдності процедури та методології, застосування єдиних критеріїв оцінювання. Критерії кваліфікаційного оцінювання застосовуються до суддів однаково і з цілковитою постійністю.

Додаткове з`ясування і уточнення обставин щодо показників, які підлягали оцінюванню, шляхом опитування судді членами Комісії до прийняття остаточного рішення не може розцінюватись як проведення не передбаченої нормативно повторної співбесіди, й, поготів, - як порушення порядку проведення кваліфікаційного оцінювання.

На спростування тверджень позивача щодо неналежного повідомлення про призначення і проведення оцінювання на відповідність займаній посаді суддів місцевих та апеляційних судів, серед яких і позивача, надала посилання на відповідне повідомлення, опубліковане на офіційному веб- сайті Комісії 01 лютого 2018 року (https ://www. vklcsu. gov. ua/ua/news/priznatchieno-ociniuwannia-stosowno-nastupnoi- grupi-suddiwf). 06 Вересня 2018 року на офіційному веб- сайті Комісії опубліковано повідомлення про проведення співбесіди за результатами дослідження досьє у межах кваліфікаційного оцінювання, зокрема, з суддею Козюренком Р.С. (за посиланням: https ://www. vklcsu. gov. ua/ua/news/17-18-19-ta-2 0-wieriesnia-2 018-roku-kom is iia- prodowzit-spiwbiesidi-iz-suddiami-u-miezach-lcwalifikacijnogo-ociniuwannia/), та повідомлення про порядок денний засідання Комісії 19 вересня 2018 року.

Комісія наголошувала, що рішення, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене до суду та скасоване ним виключно з підстав, визначених спеціальним законом (ст. 88), перелік таких підстав є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягає.

Окремо ВККС звернула увагу на те, що за своєю правовою природою повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання суддів є дискреційними та виключною її компетенцією як уповноваженого органу, постійно діючого у системі правосуддя України. Отже, жоден інший суб`єкт чи орган не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції.

При цьому рішення Комісії за результатами кваліфікаційного оцінювання щодо судді, який не підтвердив свою відповідність займаній посаді, є остаточним та приймається Комісією відповідно до визначених законом владних повноважень.

Натомість рішення Комісії про внесення подання з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді не є остаточним у кар`єрі судді і за своєю правовою природою має рекомендаційний та проміжний характер, оскільки Комісія, з огляду на свій законодавчо визначений статус та надані законом повноваження, не вирішує питання щодо подальшого виконання суддею професійних обов`язків, а вирішення такого питання відповідно до Конституції України належить виключно до повноважень Вищої ради правосуддя.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення Комісія діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та нормативними актами Комісії, що регламентують проведення кваліфікаційного оцінювання; таке рішення містить мотиви та підстави його ухвалення; будь-які порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача відсутні. Своєю чергою позивач, на думку відповідача, не навів обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення та не надав жодних доказів на підтвердження вимог про його скасування, а відтак, - відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову

ВРП також скористалася правом на подання відзиву на позов до неї (т. 6, а.с. 59-66). У відзиві зазначила, що кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді є особливою процедурою, яка проводиться в рамках судової реформи на підставі чинного законодавства та з урахуванням рекомендацій Венеційської комісії.

Оскаржуване Рішення ВРП ухвалила на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Основним Законом безпосередньо передбачено, що підставою для звільнення судді з займаної посади є виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання.

Частиною другою статті 57 Закону України «Про вищу раду правосуддя» № 1798-VIII від 21 грудня 2016 року (далі - Закон № 1798-VIII) визначено підстави для оскарження та скасування рішення про звільнення суддів з підстав, визначених частиною шостої статті 126 Конституції України, такі підстави є вичерпними.

ВРП стверджує, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма членами Ради, які приймали участь у його ухваленні, законодавчі підстави та мотиви прийняття такого рішення в ньому зазначено. На підтвердження наведеного надала витяг з протоколу засідання від 26 березня 2019 року № 22 та належним чином завірену копію рішення.

Детально виклала обставини неодноразового завчасного повідомлення позивача про розгляд питання про його звільнення з посади судді. Так, зокрема, про засідання, що було призначене на 07 лютого 2019 року відповідач надіслав письмові повідомлення і на адресу суду, і на адресу судді. Однак 04 лютого 2019 року в.о. голови Франківського районного суду міста Львова листом поінформував Раду про неможливість вручити повідомлення судді внаслідок перебування останнього у щорічній відпустці. Сам ОСОБА_1 надіслав на адресу відповідача клопотання про зняття з порядку денного засідання ВРП 7 лютого 2019 року питання розгляду його матеріалів у зв`язку з оскарженням у судовому порядку рішення Комісії.

Наступне засідання Ради призначено на 26 березня 2019 року, про що позивача було повідомлено листом від 14 березня 2019 року № 10327/0/9-19.

Листом від 20 березня 2019 року в.о. голови Франківського районного суду міста Львова повідомив Раду, що суддя Козюренко Р.С. перебуває у відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим неможливо його ознайомити з вищевказаним листом.

Трохи згодом, 22 березня 2019 року, до ВРП надійшов лист від позивача з проханням зняти з порядку денного 26 березня 2019 року засідання Ради питання про його звільнення, зважаючи на оскарження у судовому порядку рішення Комісії та неможливість прибуття у засідання Ради у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною.

У засідання Вищої ради правосуддя 26 березня 2019 року позивач не з`явився, що, однак, не перешкоджало розгляду означеного питання за приписами чинного законодавства.

На переконання ВРП, ухвалюючи Рішення, Рада діяла з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Так, згідно з пунктом 7 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є розумні строки розгляду справи судом. Пунктом 1 частини сьомої стані 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства. У коментарі до Кодексу суддівської етики, затвердженому рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, надано визначення сумлінного виконання суддею своїх обов`язків, що передбачає повну самовіддачу судді. Розгляд справ, що перебувають у провадженні, є обов`язком кожного судді, від якого він не має права ухилятися. Обов`язок судді старанно виконувати покладені на нього повноваження регламентований і відповідними процесуальними законами та передбачає, зокрема, дотримання порядку і строків розгляду судових справ, виготовлення судових рішень, забезпечення можливості реалізації сторонами своїх процесуальних прав тощо.

Зазначені обов`язки судді є професійними стандартами, що формують модель поведінки, яку суддя повинен ставити собі за мету і якої повинен дотримуватися.

Дослідженням запису співбесіди ВККС з позивачем, що відбулась 19 вересня 2018 року, Вища рада правосуддя встановила, що суддя не заперечував факт надходження встановленої Комісією кількості дисциплінарних скарг щодо його дій або бездіяльності, у тому числі у зв`язку із недотриманням ним встановлених законодавством строків для вчинення певних процесуальних дій, зокрема, строку розгляду справи, виготовлення вмотивованого судового рішення та надання його копії до Єдиного державного реєстру судових рішень. Також суддею не заперечувався факт неподання ним декларацій родинних зв`язків судді за 2013-2017 роки та доброчесності судді за 2017 рік.

Бездіяльність судді Козюренка Р.С. як носія судової влади в Україні в частині невиконання вимог пункту 3 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII, яким регламентовано обов`язок судді подавати декларації доброчесності судді та родинних зв`язків судді не узгоджується з принципами та стандартами професійної і етичної поведінки судді, а також з Висновком № 3 (2002) КРЄС «Щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності», що також враховано Комісією при оцінці судді за критеріями професійної етики та доброчесності.

Крім того, Радою враховано, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 набрав 642,125 бала, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

ІV. Надані в судовому засіданні пояснення сторін

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав та мотивів, зазначених вище, акцентували на недоліках нормативного врегулювання та порушенні процедури кваліфікаційного оцінювання з боку ВККС та ВРП. Так, за пунктом 12 Розділу ІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1798-VІІІ оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Разом з тим, норма, до якої відсилає цей пункт, не містить підстав оскарження рішення про звільнення судді саме з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України. Втім, усі три частини цієї статті утримують в собі різні підстави оскарження звільнення у разі, коли таке відбулося з підстав, визначених різними частинами статті 126 Конституції України, яка визначає вичерпний перелік підстав до звільнення судді. Отже, обмеження права оскарження рішення ВРП, передбачене нерелевантною до спірних правовідносин нормою закону, - незастосовне. Натомість слід врахувати як джерело права численну практику ЄСПЛ у справах «Класс та інші проти Німеччини», «Волохи проти України», «Броуган та інші проти Сполученого Королівства», «Алтай проти Туреччини», за якими судовий контроль за діяльністю влади є одним із основоположних принципів демократичного суспільства, а з принципу Верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, має забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. У сфері, яка надає такі великі можливості для зловживань, котрі можуть мати шкідливі наслідки для демократичного суспільства загалом, у принципі функцію нагляду доцільно доручати судді. Питання про обсяг юрисдикції суду в даній справі теж пропонують вирішувати з урахуванням сталої і послідовної практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна «суд» відповідно до статті 6 § 1 ЄКПЛ, яка вимагає від суду винесення ефективного рішення. «Суд» повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати усі факти у справі, а також відповідне законодавство (Бомартен проти Франції, Обермайєр проти Австрії, Терра Вонінген проти Нідерландів), принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Шевроль проти Франції). Отже, право особи на доступ до суду включає такий аспект, як право на розгляд справи судом «повної юрисдикції», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.

Розгляд ВРП питання позивача без його участі та ухвалення за результатами такого розгляду оскаржуваного рішення призвів до порушення статей 6, 8, 13 ЄКПЛ, оскільки позбавив права ефективного захисту та доступу до правосуддя. Тим, що відповідач проігнорував законодавчі гарантії батька, який виховує малолітню дитину, він позбавив позивача права бути заслуханим, подати заперечення та доводи необґрунтованості рішення ВККСУ, що в світлі відсутності реальної перевірки висновків Комісії з боку ВРП призвело до ухвалення передчасного й необґрунтованого рішення останнім. Отже, такий розгляд питання Радою був позбавлений об`єктивності, був непропорційний поставленій меті та мав суто формальний характер.

Зокрема, ВРП проігнорувала та не здійснила належної оцінки необґрунтованості та невмотивованості рішення ВККС, позаяк приписи частини першої статті 88 Закону № 1402 вимагають ухвалення Комісією саме мотивованого рішення, а підзаконний акт, яким керувалася Комісія у зазначеній частині, - п. 34 Розділу ІІІ Положення про порядок і методологію кваліфікаційного оцінювання № 143/зп-16 в означеній частині не підлягають застосуванню за частиною 3 статті 7 КАС України як такий, що суперечить закону і звужує обсяг прав позивача. Обґрунтування вмотивованості прийнятого рішення лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією Комісії не може вважатися достатнім, оскільки рішення, наслідком якого може бути звільнення судді з посади, повинно бути, перш за все, об`єктивним та має повною мірою висвітлювати інформацію щодо професійної, особистої, соціальної компетентності судді, його здатності підвищувати свій фаховий рівень та здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня, а також щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям. Лише за умови дотримання цієї вимоги закону може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за такими адміністративними актами.

Із максимальних 1000 балів, які можна набрати під час кваліфікаційного оцінювання загалом, майже 80% розподілені між критеріями, які оцінюються внутрішнім переконанням членів колегії на підставі дослідження й оцінки матеріалів суддівського досьє і проведення співбесіди, що значною мірою суб`єктивізує процес оцінювання. Отже, складність механізму оцінювання суддів за наведеними критеріями і вимоги об`єктивності та прозорості у ситуації, яка відкриває великі можливості для зловживань, покладає на ВККС обов`язок висловлювати у своїх рішеннях щодо певного судді чітке розуміння своєї позиції, особливо коли є підстави вважати, що такий суддя не відповідає займаній посаді.

Усупереч зазначеному, більшість показників, що є складовими загальних критеріїв оцінювання, не дістали оцінки у цифровому вираженні, або така не знайшла свого відображення в матеріалах досьє та в оскаржуваному рішенні Комісії. Більше того, значна частина досліджуваних критеріїв ґрунтується на фактичних (об`єктивних) даних, оцінюється на підстави статистичних даних і показників, що містяться в суддівському досьє, і взагалі не вимагають оціночних суджень чи застосування категорій моралі, етики та/чи психології. Не вбачається із матеріалів суддівського досьє й оцінок, виставлених кожним із членів колегії Комісії, середній арифметичний підсумок яких складає загальний результат оцінювання. Відсутні в рішенні й мотиви Комісії, якими вона керувалася, при виставленні позивачеві балів, та пояснення, якою мірою і на які саме критерії вплинули ті фактичні обставини, що наведені у ньому. Виклад фактичних обставин, які враховано Косімією, належної мотивації не підміняє.

Однак ВРП залишив поза увагою вказані істотні недоліки рішення Комісії. У розрізі наведених міркувань посилався на численну адміністративну практику ВРП, за якою невмотивованість рішення ВККС є достатньою самостійною підставою до відмови у задоволенні подання про звільнення.

Більше того, за твердженням позивача, ВРП не здійснив жодних дій щодо належної перевірки протиправних висновків і необґрунтованих оцінок щодо позивача.

Так, зокрема, і Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, і Вищою радою правосуддя як підставу до зроблених ними висновків зазначено факт притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі рішення Комісії від 09.02.2012 року. При цьому відповідачі залишили поза увагою той факт, що протягом року його не було піддано новому дисциплінарному стягненню, а тому попереднє в силу закону є погашеним. Припинення дисциплінарного стягнення анулює всі дисциплінарно-правові та загальноправові наслідки притягнення до дисциплінарної відповідальності та призначення покарання. Суддя, дисциплінарне стягнення якого погашено або знято, вважається таким, який раніше дисциплінарного проступку не вчиняв, до дисциплінарної відповідальності не притягався. Він не зобов`язаний будь-де вказувати про вчинення ним в минулому дисциплінарного проступку та притягнення його до дисциплінарної відповідальності, не повинен відчувати жодних негативних наслідків колишнього дисциплінарного стягнення.

Урахування погашеного чи знятого дисциплінарного стягнення при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при кваліфікаційному оцінюванні судді, суперечить самій суті інституту припинення дисциплінарної відповідальності; порушує принцип «non bis in idem», закріплений статтею 61 Конституції України, та заборону обвинувачення чи судового розгляду щодо другого «правопорушення», якщо таке випливає з однакових фактів або фактів, які по суті є тими ж самими, закріплену на рівні Конвенції та практики ЄСПЛ. Провадження з оцінювання щодо відповідності судді займаній посаді в частині оцінки за показниками наявності обставин, за яких суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності, в повній мірі відповідає критеріям дисциплінарного провадження.

За вказаних фактичних обставин, обидва рішення: рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності і рішення щодо відповідності судді займаній посаді, по суті є тотожними, оскільки ухвалені одним і тим же органом, ґрунтуються на ідентичних підставах, і мають споріднені наслідки а тому фактично позивача вдруге притягнено до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що є неприпустимим.

Крім того, Позивач наполягає, що дії відповідачів в частині врахування як підстави до висновку про невідповідність судді займаній посаді факту, встановленого під час розгляду дисциплінарної справи, розглянутої до набрання чинності відповідними змінами, є протиправними, оскільки до 30.09.2016 року законодавство не передбачало юридичних наслідків за дисциплінарні проступки поза межами дисциплінарної відповідальності. Більш того, визнання цього факту підставою до звільнення позивача по суті також є запровадженням подвійної відповідальності за одне і те ж порушення, до того ж без урахування строків давності притягнення до відповідальності, які є преклюзивними за своїм характером, зокрема, беручи для цілей оцінювання відповідності судді займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності обставини, зазначені у Рішенні №3271/дп-15, відповідачі не врахували строків давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, які спливли задовго до ухвалення цього рішення, - чим порушили ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи правові підстави до вказаних висновків, зауважив наступне: зміст пунктів 8 та 9 глави 2 розділу II Положення №143/зп-16 дає підстави стверджувати, що лише підпункт 8.5 та 9.4 названих пунктів містять положення, які передбачають оцінку наявності обставин, що є підставами дисциплінарної відповідальності судді в порядку статті 106 Закону 1402-VІІІ, як показників критерію професійної етики та доброчесності, відповідно. Так, підпунктом 8.5 пункту 8 глави 2 розділу II Положення №143/зп-16 передбачено, що відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за показником дотримання суддівської етики та наявністю обставин, передбачених підпунктами 3, 5-8, 13 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ, якою визначено підстави дисциплінарної відповідальності судді. Проте варто відзначити, що вказана стаття не містить цифрових підпунктів, ні 3, ні 5-8, ані 13, а містить підпункти, позначені літерами українського алфавіту, що в силу положень частини 2 статті 19 Конституції України та частини 3 статті 7 КАС України унеможливлює їх застосування.

Відповідачами проігноровано також, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 31.12.2011, що діяла на момент прийняття рішення про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності (за рішенням Комісії від 09.02.2012), містив інший перелік підстав дисциплінарної відповідальності судді, ніж той, що передбачено чинною редакцією статті 106 Закону № 1402-VІІІ. Такі підстави визначалися статтею 83 цього Закону у шести пунктах. При цьому, лише одна з шести підстав є тотожною, а саме розголошення таємниці, що охороняється законом, - зауважень щодо порушення якої позивачем матеріали досьє не містять. Те саме стосується пункту 9.4 Положення № 143/зп-16, яка стосується визначення критерію доброчесності.

Співставлення позивачем визначених статтею 109 Закону стягнень за результатами дисциплінарного провадження з наслідками неуспішного кваліфікаційного оцінювання також свідчить на користь висновку про суперечливість їх норм і, відповідно, незастосовність останніх. Як приклад навів абстрактну ситуацію, коли за одне і те ж порушення ВРП може застосувати до судді, приміром, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя з направленням до Національної шкоди суддів для проходження курсу підвищення кваліфікації, а ВККС за тих самих умов і обставин, за відсутності будь-якої диференціації наслідків, - винятково рекомендацію про звільнення. Отже, питання щодо застосування чи незастосування такого наслідку повністю належить до сфери суб`єктивного розсуду ВККС. Разом з тим, Європейська Хартія про статус суддів (стаття 5.1) передбачає, що шкала санкцій, які можуть застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності. Деякі приклади можливих санкцій містяться в Рекомендації № R (94) 12 (Принцип VI(1). КРЄС також погоджується з необхідністю для кожної юрисдикції визначити санкції, які дозволені в межах її дисциплінарної системи, і з тим, що такі санкції повинні бути пропорційними за принципом та способом застосування.

Заперечував наявність ухвали Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15.08.2018 №2622/3дп/15-18 в матеріалах суддівського досьє та свою обізнаність щодо неї на дату проведення співбесіди, на підтвердження чого звертав увагу на дату реєстрації останньої (вхідний номер № 21-23284/18 від 16.10.2018). Внаслідок означеного наполягав на протиправності її обговорення і подальшого врахування відповідачами. Крім того, звертав увагу на невідповідність способу встановлення відповідачами фактів, який не був пропорційний меті кваліфікаційного оцінювання, та на змішування процедур оцінювання з дисциплінарними процедурами. Сам факт відкриття дисциплінарного провадження не встановлює юридичних фактів та не підтверджує жодних обставин, окрім відсутності підстав до відмови й у відкритті дисциплінарного провадження чи повернення скарги у зв`язку з необхідністю перевірки викладених у скарзі мотивів. Визнавши ці факти встановленими поза межами дисциплінарної процедури, Комісія перебрала на себе повноваження дисциплінарного органу. Більше того, внаслідок означеного позивач був позбавлений права знайомитися з матеріалами досьє та надавати свої пояснення і заперечення під час кваліфікаційного оцінювання, а також тих, якими він наділений законом у процедурі дисциплінарного провадження.

На думку позивача передчасні, тобто такі, що засновані на самому факті відкриття дисциплінарного провадження, висновки відповідачів, а також позбавлення його прав свідчить про упередженість членів колегії Комісії і складу Ради (підшукування додаткових засобів на обґрунтування вже прийнятого рішення). Те саме стосується й обговорення інших обставин, відомості про які в досьє відсутні, джерела обізнаності про них членів колегії Комісії не з`ясовані, а самі факти не підтверджені у встановленому порядку. Комісія дійсно має повноваження витребувати й одержувати необхідну інформацію з інших джерел, однак необхідних дій для цього в нормативно затвердженому порядку вона не вчинила, натомість фактично діючи не у спосіб, визначений законом. Посилався також на результати оцінювання інших суддів, наявність одного чи кількох дисциплінарних стягнень щодо яких не вплинули на успішність їх оцінювання Комісією.

Що стосується надходження означеної в рішенні кількості скарг щодо позивача протягом семи років, у період з 2012 по 2018 роки, висновки відповідачів в цій частині суперечать рекомендаціям Венеційської комісії, КРЄС та Бюро ОБСЄ з демократичних інститутів і прав людини, згідно з якими під час оцінювання інформація, яка повинна враховуватися, має скоріше стосуватися скарг, які були перевірені, а не кількості скарг на дії відповідного судді. Разом з тим дані щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям мають бути засновані тільки на фактах, які вже були встановлені компетентними органами. Загалом кількість скарг є несправедливим показником, оскільки деякі сторони судового процесу можуть подавати будь-яку кількість необґрунтованих скарг або скарг, пов`язаних із самими законами, а не поведінкою відповідного судді і це може призводити до штучного збільшення кількості скарг. Більше того, загальна кількість скарг може свідчити саме про незалежність судді під час здійснення правосуддя, а також слугувати індикатором його чесності та непідкупності, як стандартів етичної поведінки суддів, визначених Бангалорськими принципами поведінки суддів.

Позивач наголошував під час співбесіди, що специфіка суду, в якому він працює, полягає у тому, що одні й ті ж особи подають велику кількість скарг на суддів, використовуючи їх як інструмент тиску та/або додатковий спосіб перегляду судових рішень, на обґрунтування чого у позовній заяві надав інформацію щодо кількості скарг на інших суддів його суду, яка співпадає або навіть перевищує ту, про яку йдеться у випадку позивача. Більше того, сама по собі кількість скарг на суддю не передбачена як критерій оцінки жодного з показників відповідності судді займаній посаді й відповідним Положенням № 143/зп-16. Необґрунтованість більшості з них відповідачами до уваги не бралася. Так само, як і у випадку з дисциплінарними стягненнями, така ж і навіть більша кількість скарг жодним чином не перешкодила успішному оцінюванню низки інших суддів, інформацію про що позивач навів у позові.

Отже, жодного із фактичних тверджень, що покладені відповідачами в основу звільнення позивача, Комісія не встановила як доконаного факту у визначеному законом порядку. Своєю чергою, ВРП, поклавши такі довільні судження в основу власних висновків, не здійснила жодних дій щодо їх перевірки. З урахуванням викладеного, рішення відповідачів ґрунтуються на припущеннях.

Додатково позивач зазначив, що з незрозумілих йому причин система автоматизованого розподілу розподіляє на нього в рази більшу кількість справ, ніж на інших суддів, що призвело до істотної диспропорції, при цьому саме йому розподіляються задавнені і резонансні справи, і такий автоматизований розподіл відбувається навіть у нічний час. Однак він не накопичує, а розглядає їх. Складність роботи та неконкурентна на ринку праці заробітна плата спричинили тривалу вакантність посади помічника (понад рік), внаслідок чого усі судові рішення відписуються ним особисто. У суді працює менш, ніж половина суддів від їх штатної чисельності, що безпосередньо впливає на навантаження. Спеціалізація Зборами суддів не визначалася, тому, розглядаючи справи різних юрисдикцій і категорій, позивач надає перевагу терміновим і кримінальним справам, обвинувачені за якими перебувають під вартою чи задавненим. Про ці та низку інших об`єктивних обставин він повідомляв Комісію усно і письмово, однак такі пояснення, хоча й не спростовано, але до уваги останнім не взято, принаймні, мотивів їх відхилення рішення не містить.

Здійснюючи повноваження судді з 2002 року позивач ухвалив значну кількість судових рішень, саме тому особливого значення набувають причини й підстави визнання його таким, що не відповідає займаній посаді: відколи такі причини настали, у чому проявляється його нездатність здійснювати правосуддя на мінімально прийнятному рівні, однак відсутність будь-яких мотивів і обґрунтувань у спірних рішеннях позбавляють можливості це встановити.

Представник відповідача, ВККС України, після зміни складу суду в судове засідання жодного разу не з`явився, про час і місце розгляду справи належно повідомлявся. Причиною незабезпечення цим органом представництва є припинення повноважень попереднього складу членів цього колегіального органу на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, та неформування нового у визначеному законодавством порядку протягом усього часу розгляду справи й ухвалення рішення у ній.

Заслухавши думку учасників справи, з урахуванням принципу безперервності (тяглості) влади в державі та неприпустимості зупинення функції правосуддя, з метою забезпечення особі належного доступу до суду й ефективного захисту порушеного права судом, враховуючи надмірно тривалий розгляд цієї справи та наявність в матеріалах письмового відзиву цього державного органу, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності представника ВККС України.

Представник ВРП позов не визнала та надала пояснення, за змістом аналогічні викладеним письмово. Зазначила, що кваліфікаційне оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді є особливою процедурою, що визначена Перехідними положеннями Конституції України і проводиться в рамках судової реформи з урахуванням рекомендацій Венеціанської комісії. Акцентувала увагу суду на вичерпності підстав до оскарження та скасування рішення ВРП з урахуванням сукупності приписів третього речення підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, за яким порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом, та частини 2 статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», яка визначає вичерпний перелік таких підстав. Так, рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини 6 статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Отже, законодавець чітко визначив підстави для оскарження та скасування рішення про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, такі підстави є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню. Наявності таких підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя Позивачем у позові не наведено і не доведено.

Стверджувала про відповідність рішень і дій Ради вимогам чинного законодавства. Ухвалюючи оскаржене рішення, Вища рада правосуддя керувалась положеннями Конституції України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду правосуддя», про що зазначено у його тексті. Засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі було повноважним, 16 членів Ради проголосували «за» звільнення позивача, 3 - «проти», рішення ухвалено у нарадчій кімнаті й підписано усіма членами Ради, що брали участь в його ухваленні. На підтвердження повноважності складу Вищої ради правосуддя при ухваленні оскаржуваного рішення посилалася на витяг з протоколу засідання від 26 березня 2019 року № 22 та належним чином завірену копію рішення.

Дане рішення також містить посилання на визначені законом фактичні підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Щодо доводів позивача пояснила, що, дійсно, відповідно до частини першої статті 112 Закону № 1402-VІІІ, якою встановлено загальні умови звільнення судді з посади, суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Разом з тим, згідно з пунктом 40 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення цього Закону застосовуються з урахуванням норм розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Своєю чергою, за приписами підпункту 4 пункту 16-1 цього розділу виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Отже, Конституцією України передбачена окрема самостійна підстава до звільнення судді, який відмовився від проходження кваліфікаційного оцінювання, або щодо якого за результатами такого оцінювання виявлена невідповідність займаній посаді.

Відповідно до пункту 12 розділу 111 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Отже, будь-якої з числа вичерпних підстав до оскарження та скасування рішення у цій справі не виявлено.

На вимогу суду підготувала й надала письмові пояснення стосовно практики ВРП як дисциплінарного органу у справах щодо неподання суддями декларацій доброчесності та родинних зв`язків (т. 8, а.с. 177-180). Так, за даними моніторингу прийнятих актів дисциплінарними палатами Вищої ради правосуддя встановлено, що за результатами розгляду подань ВККС і, відповідно, зупинення у зв`язку з цим кваліфікаційного оцінювання суддів, - Радою ухвалено три рішення про відмову у притягненні суддів до дисциплінарної відповідальності. Рішень про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності на підставі пунктів 16 та 18 частини першої статті 106 Закону № 1402-VІІІ Рада не ухвалювала.

Уповноважений представник Громадської ради доброчесності в судові засідання теж не з`являвся, про час і місце розгляду Рада повідомлялася у встановленому чинним законодавством порядку. Неявка представника зумовлена об`єктивними причинами, відомості про які є загальнодоступними. Так, зокрема, на офіційному сайті Ради (https://grd.gov.ua/news/splyv-strok-povnovazhen-druhoho-skladu-hromads-koi-rady-dobrochesnosti/) міститься низка повідомлень про те, що строк повноважень складу Ради, який був уповноважений на участь у кваліфікаційному оцінюванні суддів у період проходження цієї процедури позивачем, сплинув, як і повноваження наступного її складу, нині сформувати новий склад не є можливим з огляду на відсутність повноважної ВККС України, яка задіяна у цьому процесі.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів ухвалила продовжувати розгляд справи за наявного складу осіб.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд встановив такі обставини.

V. Встановлені у справі обставини

ОСОБА_1 призначений на посаду судді Франківського районного суду м. Львова строком на п`ять років Указом Президента України від 13 серпня 2002 року № 712/2002.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 19 березня 2009 року №1169-VI ОСОБА_1 обраний на посаду судді Франківського районного суду м. Львова безстроково.

1 лютого 2018 року рішенням ВККС України №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в тому числі судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 .

Позивачем було складено іспит відповідно до встановлених вимог. За результатами першого етапу оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит», суддя ОСОБА_1 отримав 145,125 бали, з яких: за результатами анонімного письмового тестування - 77,625 балів, за результатами виконання практичного завдання - 67,5 балів.

Рішенням Комісії від 25 травня 2018 року №118/зп-18 призначено проведення тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей під час кваліфікаційного оцінювання судців місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

Рішенням Комісії від 7 червня 2018 року №126/зп-18 затверджено результати складеного 4 квітня 2018 року іспиту, та допущено ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Рішенням Комісії від 20 червня 2018 року призначено проведення інтерв`ю з психологом, яке, згідно з графіком тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, визначено судді ОСОБА_1 на 1 липня 2018 року.

За результатами інтерв`ю з психологом складено висновок та визначено рівні критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності. За висновком психолога рівень особистісної компетентності - високий; рівень соціальної компетентності - високий; рівень професійної етики - високий; рівень доброчесності - середній. За критеріями логічне мислення отримано 113 балів; абстрактне мислення - 113 балів; вербальне мислення - 108 балів.

19 вересня 2018 року ВККС України проведено співбесіду із суддями, зокрема, з ОСОБА_1 , за результатами якої суддю оцінено:

- за критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) - 352,125 балів.

- за критерієм професійної етики, оціненим за показниками, визначеними пунктом 8 глави 2 розділу II Положення № 143/зп-16 - 135 балів.

- за критерієм доброчесності, оціненим за показниками, визначеними пунктом 9 глави 2 розділу II Положення № 143/зп-16 - 155 балів.

Враховуючи, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя набрав 642,125 балів, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами оцінювання всіх критеріїв, Комісією прийнято рішення від 19 вересня 2018 року №1629/ко-18, яким встановлена кількість набраних суддею балів, визнано суддю Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді; вирішено внести до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 .

Оцінюючи відповідність судді ОСОБА_1 займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності, колегією Комісії враховано такі обставини:

- рішенням Комісії від 9 лютого 2012 року № 815/ДП-12 до судді ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани у зв`язку з відмовою у доступі до правосуддя підстав, не передбачених законом;

- в рішенні від 18 листопада 2015 року № 3271/дп-15, ухваленому за зверненням щодо неналежної поведінки судді ОСОБА_1 , ВККС України встановлено факт невжиття заходів щодо розгляду справи протягом строку, визначеного законом, та припинено провадження дисциплінарній справі у зв`язку із закінченням строку притягнення судді дисциплінарної відповідальності;

- обставина безпідставного затягування або невжиття суддею ОСОБА_1 заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень стала підставою для відкриття дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 , що вбачається з ухвали Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15 серпня 2018 року № 2622/3дп/15-18;

- надходження до Комісії та ради правосуддя за період 2012-2018 років 51 скарги на дії судді;

- неподання декларації родинних зв`язків за 2013-2017 роки та декларації доброчесності за 2017 рік, що вказує на порушення положень статей 61, 62 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (т. 1, а.с. 192-195).

Не погодившись з цим рішенням, позивач звернувся до Верховного Суду із позовом про його скасування.

Водночас, 9 листопада 2018 року до ВРП надійшло подання 9 листопада 2018 року № 21-6866/18 з рекомендацією ВККС від 19 вересня 2018 року № 1629/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова.

За наслідками розгляду цього подання ВРП, керуючись статтею 131, підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-ХІІ, ухвалила Рішення №934/0/15-19 від 26 березня 2019 року, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Рішення вмотивоване тим, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 набрав 642,125 бала, що становить менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

Рекомендацією від 19 вересня 2018 року № 1629/ко-18 ВККС визначила, що суддя Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав 642,125 бала; визнала суддю ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді та вирішила внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про його звільнення з посади судді.

Відповідно до абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Комісії.

ВРП взяла до уваги усі обставини, встановлені під час проведення кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності, зокрема, в частині застосування дисциплінарного стягнення, встановлення факту в межах дисциплінарної справи, провадження у якій закрито внаслідок спливу строків давності притягнення судді до відповідальності; обставини, викладені в ухвалі про відкриття дисциплінарного провадження; а також надходження за період 2012-2018 років 51 скарги на дії судді, у тому числі дисциплінарне провадження щодо яких було та є пов`язаним із безпідставним затягуванням або невжиттям суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справі протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Також ВРП врахувала, що у розділі «Паперові декларації суддів, подані в 2018 році» офіційного сайту Комісії відсутні декларація доброчесності судді за 2017 рік та декларація родинних зв`язків судді ОСОБА_1 за 2013-2017 роки. Відповідно «Примітки» до пункту 1 Правил заповнення та подання декларацій родинних зв`язків судді, затверджених рішенням Комісії від 31.10.2016 № 137/зп-16, роботу електронної системи декларування запроваджено з 12.00 години 24 січня 2018 року. Проте у розділі «Реєстр поданих декларацій» офіційного сайту Комісії декларація доброчесності судді за 2017 рік та декларації родинних зв`язків судді за 2013-2017 роки також відсутня.

Бездіяльність судді ОСОБА_1 як носія судової влади в Україні в частині невиконання ним вимог пункту 3 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким регламентовано обов`язок судді подавати декларації доброчесності судді та родинних зв`язків судді не узгоджується з принципами та стандартами професійної і етичної поведінки судді, а також міжнародними рекомендаціями, що також враховано Комісією при оцінці судді за критеріями професійної етики та доброчесності, а також ВРП при ухваленні Рішення №934/0/15-19 від 26 березня 2019 року (т. 4, а.с. 75-82).

Отже, Рішення ВККС від 19 вересня 2018 року стосується визначення результатів кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 як судді місцевого суду, а Рішення ВРП від 26 березня 2019 року - звільнення його з посади на підставі цих результатів. Предметом оскарження у цій справі є обидва рішення та дії зобов`язального характеру (повторне проведення другого етапу кваліфікаційного оцінювання зі стадії дослідження досьє та співбесіди).

Надаючи правову оцінку спірним у цій справі рішенням, колегія суддів виходить з такого.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій

Конституція України.

Стаття 1. Україна є правовою державою.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 6. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Стаття 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Стаття 19. ч. 2 Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення

Стаття 124. Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

2 Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Стаття 126. Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Стаття 131. В Україні діє Вища рада правосуддя, яка:

1) вносить подання про призначення судді на посаду;

2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності;

3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора;

4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади;

5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою;

6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя;

7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів;

8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого;

9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Порядок обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя визначається законом.

Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

Строк повноважень обраних (призначених) членів Вищої ради правосуддя становить чотири роки. Одна й та ж особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль.

Член Вищої ради правосуддя не може належати до політичних партій, профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади (крім посади Голови Верховного Суду), виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької чи творчої.

Член Вищої ради правосуддя має належати до правничої професії та відповідати критерію політичної нейтральності.

Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги до члена Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя набуває повноважень за умови обрання (призначення) щонайменше п`ятнадцяти її членів, серед яких більшість становлять судді.

Підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідних положень" Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948)

Стаття 2

Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища.

Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi.

Стаття 8

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними нацiональними судами в разi порушення її основних прав, наданих їй конституцiєю або законом.

Стаття 23

Кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливi умови працi та на захист вiд безробiття.

Стаття 28

Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини

Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 6. Право на справедливий суд

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…

Стаття 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 14 Заборона дискримінації

Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Закон України Про приєднання України до Статуту Ради Європи від 31 жовтня 1995 року (за Висновком N 190 (1995) Парламентської Асамблеї Ради Європи щодо заявки України на вступ до Ради Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року)

Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна Рада України постановляє:

Приєднатися від імені України до Статуту Ради Європи.

Основною статутною умовою для вступу країн до Ради Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобов`язання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ.

Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони

Стаття 1 Цілі

2. Цілями асоціації є:

e) посилювати співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки з метою забезпечення верховенства права та поваги до прав людини і основоположних свобод…

Стаття 14 Верховенство права та повага до прав людини і основоположних свобод

В рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

Основні принципи незалежності судових органів (Схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року)

1. Незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її.

2. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин.

3. Судові органи мають компетенцію стосовно всіх питань судового характеру і виняткове право вирішувати, чи входить передана їм справа до їхньої встановленої законом компетенції.

11. Термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

12. Судді, яких призначають чи обирають, мають гарантований термін повноважень до обов`язкового виходу на пенсію чи завершення терміну повноважень там, де це встановлено.

Рекомендації щодо ефективного впровадження Основних принципів щодо незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15 грудня 1889 року)

Всі держави мають прийняти та впровадити Основні принципи незалежності судових органів у відповідності до правил конституційного процесу країни та внутрішньої практики.

Генеральний секретаріат має розповсюджувати Основні принципи, ці рекомендації

та періодичні доповіді щодо їх впровадження згідно Рекомендацій 7 та 8 стількома мовами, наскільки це можливо, і надавати їх всім державам та міжурядовим та неурядовим організаціям, які в цьому зацікавлені, для того щоб забезпечити якнайширше розповсюдження цих документів.

Раз на п`ять років Генеральний Секретаріат має готувати незалежну доповідь до Комітету з питань попередження та контролю правопорушень щодо успіхів у впровадженні Основних принципів...

1.3. Щодо кожного рішення стосовно відбору та призначення судді на посаду, підвищення по службі або припинення його повноважень, законом має бути передбачено втручання органу, незалежного від виконавчої та законодавчої влади, у складі якого щонайменше половина членів - судді, обрані їх колегами, і в якому було б гарантовано якнайширше представництво суддівського корпусу.

1.4. Закон надає кожному судді, який вважає, що його/її права, передбачені законом, або його власна незалежність чи незалежність судового процесу знаходиться під загрозою або будь-яким чином ігнорується, можливість звернутися з цього приводу до незалежного органу з пропозицією вжити дієвих заходів для виправлення ситуації або запропонувати, яким чином її можливо виправити.

(Хартія закріплює за кожним суддею "право на оскарження", якщо він/вона вважає, що створюється загроза її/його незалежності, незалежності правового процесу або ця незалежність якимось чином порушується. В такому випадку він/вона може передати розгляд описаному вище незалежному органу.

Це означає, що судді не залишаються беззахисними у випадках посягань на їхню незалежність. Право на оскарження є необхідною гарантією, тому що інакше це залишиться лише бажанням встановити засади, спрямовані на захист суддів, якщо вони не будуть послідовно підтримуватися механізмами, які гарантуватимуть їх ефективну реалізацію. Обов?язок отримувати пропозицію або висновок незалежного органу перед тим, як буде прийнято рішення щодо статусу конкретного судді, не обов?язково поширюватиметься на всі можливі ситуації, в яких здійснюватиметься вплив на його/її незалежність. Саме тому надзвичайно важливо забезпечити можливість для суддів звертатися до цього органу з власної ініціативи, - з Пояснювальної записки до Хартії).

7.1. Особливо пильно та уважно слід ставитися до формулювання умов, за наявності яких припиняється перебування судді на посаді. Важливо мати вичерпний перелік підстав для засвідчення нездатності судді продовжувати роботу на посаді.

Додаток до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи (17 листопада 2010 року)

1. Ця Рекомендація застосовується щодо кожної особи, яка здійснює судочинство, зокрема й осіб, на яких покладено вирішення конституційних питань.

2. Положення, викладені в цій Рекомендації, також застосовуються щодо непрофесійних суддів, крім випадків, коли з контексту стає очевидним, що зазначені принципи застосовуються лише до професійних суддів.

8 Якщо судді вважають, що їхня незалежність опинилася під загрозою, вони повинні мати можливість звернутися до ради суддів чи іншого незалежного органу або ж скористатися дієвими засобами правового захисту.

16. Рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених у законодавстві.

22. Принцип незалежності судової влади означає незалежність кожного судді при здійсненні ним функцій прийняття судових рішень. У процесі прийняття рішень судді мають бути незалежними та неупередженими, а також мати можливість діяти без будь-яких обмежень, впливу, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання будь-яких органів влади, зокрема внутрішніх органів судової влади.

32. Органи влади, які відповідають за організацію та функціонування судової системи, зобов`язані забезпечувати суддям умови, що дають їм змогу виконувати свою місію та досягати ефективності, захищаючи й поважаючи незалежність і неупередженість суддів.

35. У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал

Оцінювання

42. З метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади.

58. Якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, вони мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

Європейська хартія про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року

1.3 Щодо кожного рішення стосовно відбору та призначення судді на посаду, підвищення по службі або припинення його повноважень, законом має бути передбачено втручання органу, незалежного від виконавчої та законодавчої влади, у складі якого щонайменше половина членів, що приймають участь в засіданні є суддями, обраними такими ж суддями в порядку, в якому було б гарантовано якнайширше представництво суддів.

Закон надає кожному судді, який вважає, що його права, передбачені законом, або його власна незалежність чи незалежність судового процесу знаходиться під загрозою або будь-яким чином ігнорується, можливість звернутися з цього приводу до незалежного органу з пропозицією вжити дієвих заходів для виправлення ситуації або запропонувати, яким чином її можливо виправити.

1.6. Держава зобов`язана забезпечувати суддів засобами для належного виконання ними своїх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в розумні строки.

2.1 Норми Закону, які регулюють підбір і відбір суддів незалежним органом або колегією, за основу вибору кандидатів беруть їх здатність вільно і неупереджено оцінювати правові питання, які будуть передаватися на їх розгляд, і щодо них застосовувати закон не ущемляючи почуття власної гідності особи.

Закон передбачає умови, які гарантують , шляхом пред`явлення до кандидатів вимог, пов`язаних з освітньою кваліфікацією або попереднім досвідом , здатністю конкретно виконувати суддівські обов`язки

Висновок № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів.

Основною гарантією незалежності суддів є те, що строк повноважень гарантується до встановленого пенсійного віку або до спливу фіксованого строку перебування на посаді (Основні принципи ООН, п. 12; Рекомендація № R (94) 12, Принцип I (2) (a) (ii) і (3), а також Принцип VI (1) (2)). В Європейській хартії підтверджується, що цей принцип поширюється на призначення або переведення в іншу установу або інший населений пункт без згоди судді (інші, ніж у випадку реорганізації суду або тимчасового призначення), але як у Хартії, так і в Рекомендації № R (94) 12 передбачається, що переведення для виконання інших обов`язків може мати місце як дисциплінарна санкція.

Існування виключень відносно незмінюваності, особливо в тому, що стосується виключень, пов`язаних із дисциплінарними санкціями, вимагає необхідності дослідити, який орган або який метод використовується як основа для вжиття дисциплінарних заходів щодо суддів. У Рекомендації № R (94) 12 у Принципі VI (2) і (3) підкреслюється необхідність наявності точного визначення тих провин, у результаті яких суддя може бути знятий зі своєї посади або щодо нього можуть бути вжиті дисциплінарні заходи, у повній відповідності з вимогами щодо справедливого розгляду, як це передбачено в Конвенції про права людини. В Європейській хартії йдеться тільки про те, що держави повинні розглянути можливість створення на підставі закону спеціального компетентного органу, до завдань якого буде входити застосування будь-яких дисциплінарних санкцій і заходів у тих випадках, коли вони не розглядаються судом, і рішення якого будуть контролюватися вищим судовим органом, або який сам є цим вищим судовим органом. Відповідно до Європейської хартії ця роль надається незалежному органу, що буде "брати участь" в усіх аспектах підбору й кар`єри кожного судді.

КРЄС вважає: (a) що незмінюваність суддів повинна бути конкретною складовою їхньої незалежності, що повинно закріплюватися на найвищому внутрішньому правовому рівні (див. вище п. 16); (b) що втручання незалежного органу на основі процедур, які гарантують у повному обсязі право на захист, має особливе значення

в питаннях дисциплінарного характеру; (c) що було б корисно підготувати стандарти, які визначають не тільки поведінку, що може призвести до відсторонення судді від посади, але також і типи поведінки, які можуть спричинити

дисциплінарні заходи або зміну статусу, наприклад, переведення в інший суд або в інший регіон.

Висновок Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 17 (2014) "Щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади".

1. Верховенство права в демократичній державі вимагає не лише незалежності судової влади, але й створення компетентних судів, які б приймали якомога якісніші судові рішення.

6. …Основне правило будь-якого індивідуального оцінювання суддів повинно полягати в тому, що в процесі його проведення повинна зберігатися повна повага до незалежності судової системи.

КРЄС наголосила на необхідності підтримки та підвищення якості й ефективності судових систем в інтересах усіх громадян. Якщо проводиться індивідуальне оцінювання суддів, його метою має бути вдосконалення судової системи та забезпечення її якомога вищої якості. Це слід робити в інтересах громадськості в цілому.

46. Узгодити принцип незалежності судової системи з будь-яким процесом індивідуального оцінювання суддів складно. Проте вирішальне значення має правильний баланс. Зрештою, незалежність судової системи повинна бути завжди першорядною.

47. Таким чином, шляхи досягнення цього балансу включають в себе наступне: (1) Повинні існувати прості й прозорі норми щодо процедур, критеріїв і наслідків оцінювання. (2) Суддя, що проходить оцінювання, повинен мати право бути вислуханим в ході процесу, а також оскаржити незадовільну оцінку, в тому числі мати право на негайний доступ до матеріалів, які стосуються оцінювання. (3) Оцінювання не повинно ґрунтуватися тільки на кількості розглянутих справ, але має передусім зосереджуватися на якості рішень судді, а також його роботи в цілому. (4) Деяких наслідків, таких як звільнення з посади через негативну оцінку, слід уникати для всіх суддів, які постійно перебувають на посаді, крім виняткових обставин.

Висновок Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) №18 (2015) «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» від 16.10.2015 року.

23. ... Відповідно до основоположного принципу судової незалежності система оскарження - це, в принципі єдиний шлях, яким судове рішення може бути скасовано або змінено після того, як його було винесено, і це єдиний спосіб, в який судді можуть вважатися відповідальними за свої рішення, якщо тільки їхні дії не є недобросовісними умисно.

Висновок ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII

81. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.

Звіт за результатами оцінки України "Четвертий раунд оцінювання Запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів" ухвалений на 76-му пленарному засіданні GRECO (англ. The Group of States against Corruption - "Група держав проти корупції") - орган Ради Європи з антикорупційного моніторингу (Страсбург, 19-23 червня 2017 року).

Група експертів GRECO схвалює наявність у кандидатів, які не пройшли відбір, права оскаржити в суді відповідні рішення, які приймались на різних етапах відбору. Вони можуть оскаржити рішення ВКК, прийняті за результатами спеціальної перевірки, щодо припинення їхньої участі у конкурсі; рішення ВКК, прийняті за результатами кваліфікаційного іспиту, щодо їхніх можливостей працювати суддею; та рішення ВРП щодо відмови призначати кандидатів, обраних ВКК. Слід зазначити, що два останні види рішень можуть оскаржуватись виключно за дуже обмеженим переліком процесуальних порушень. До останніх належать участь у прийнятті рішення члена ВРП/ВКК, який не мав на це повноважень, або відсутність підпису рішення. У контексті України, де корумпованість суддів є значною проблемою, а довіра громадськості до суддів особливо низька, важливо забезпечити, що вся процедура призначення є максимально прозорою та проводиться на основі об`єктивних критеріїв. Одним із ключових елементів для забезпечення цього є надання всіх прийнятих рішень для повного перегляду (як з точки зору суті, так і з точки зору процедури), відповідно до попередніх коментарів GRECO із цього питання. Враховуючи зазначене вище, GRECO рекомендує розширити перелік умов для оскарження рішень щодо призначення суддів кандидатами на зайняття суддівських посад. Це допоможе пересвідчитись, що рішення, які приймаються у такому процесі, можуть бути оскаржені як за суттю, так і за процедурою.

Положення Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, прийнятої на 316-1 нараді заступників Міністрів.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли таки1й орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Слід визнати, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом, тому наявність певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, границі дискреційних повноважень адміністративного органу не можуть бути неоглядними. Межа такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, для, зокрема, уникнення порушення законодавчих приписів та запобігання зловживанням.

У п. 45 Доповіді Венеціанської комісії щодо Верховенства права, серед іншого, зазначено, що "Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій"… А пунктом 47 ВК корелювала ці вимоги і зверненням до законодавчого органу: "…парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб".

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII

Стаття 48. Незалежність судді

1. Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

5. Незалежність судді забезпечується:

1) особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень;

…3) незмінюваністю судді…

Стаття 52. Статус судді

1. Суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

2. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

Стаття 53. Незмінюваність судді

1. Судді гарантується перебування на посаді судді до досягнення ним шістдесяти п`яти років, крім випадків звільнення судді з посади або припинення його повноважень відповідно до Конституції України та цього Закону…

Стаття 56. Права та обов`язки судді

5. Суддя має право підвищувати свій професійний рівень та проходити з цією метою відповідну підготовку.

6. Суддя повинен додержуватися присяги.

7. Суддя зобов`язаний:

1) справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства;

2) дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів;

3) подавати декларацію доброчесності судді та декларацію родинних зв`язків судді;

4) виявляти повагу до учасників процесу;

5) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання;

6) виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції;

7) подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

8) систематично розвивати професійні навички (уміння), підтримувати свою кваліфікацію на належному рівні, необхідному для виконання повноважень у суді, де він обіймає посаду;

9) звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання;

10) підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або в порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.

Стаття 58. Етика судді

1. Питання етики суддів визначаються Кодексом суддівської етики, що затверджується з`їздом суддів України за пропозицією Ради суддів України.

Стаття 83. Завдання та підстави кваліфікаційного оцінювання

1. Кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

2. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є:

1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо);

2) професійна етика;

3) доброчесність.

3. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.

4. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є:

1) заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі;

2) рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.

5. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Стаття 84. Проведення кваліфікаційного оцінювання

2. За результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.

Стаття 85. Етапи кваліфікаційного оцінювання

1. Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи:

1) складення іспиту;

2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

3. Для цілей формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про запровадження та проведення інших тестувань з метою перевірки особистих морально-психологічних якостей, загальних здібностей, а також про застосування інших засобів встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання.

Рішення Комісії про запровадження та проведення інших тестувань не може встановлюватися індивідуально щодо певного судді чи групи суддів.

6. Формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються в автоматизованій системі. Оригінали окремих документів, за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, можуть додатково зберігатися у паперовій формі.

Формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються у порядку, визначеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України після консультацій із Радою суддів України.

9. Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє.

10. За результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.

Стаття 86. Отримання інформації під час проведення кваліфікаційного оцінювання

1. Для формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) і проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів (у тому числі з обмеженим доступом) щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються. Такі особи зобов`язані протягом десяти днів з дня отримання запиту надати інформацію (документи, матеріали), що запитується.

3. Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право скеровувати запити, видавати спільні накази з власниками або розпорядниками інформації, що запитується.

5. У разі необхідності направлення запиту, вказаного в частині першій цієї статті, Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право зупинити проведення кваліфікаційного оцінювання на період, необхідний для отримання відповідної інформації. В залежності від значення інформації, неповнота або недостовірність якої була виявлена при проведенні кваліфікаційного оцінювання, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може внести подання Вищій раді правосуддя про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя до закінчення кваліфікаційного оцінювання.

7. Ненадання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації, а також надання завідомо недостовірних відомостей мають наслідком притягнення винних осіб до відповідальності, встановленої законом.

Стаття 88. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

1. Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

2. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

3. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Стаття 101. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

7. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

8. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Пункт 20 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень».

Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

Пункт 38 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень».

До початку функціонування автоматизованої системи формування і ведення суддівських досьє такі досьє можуть формуватися і вестися у паперовій формі.

Пункт 41 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень».

... 3) Вищій кваліфікаційній комісії суддів України протягом дванадцяти місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити початок функціонування автоматизованої системи формування і ведення суддівських досьє (досьє кандидатів на посаду судді).

Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-УІІІ (далі - Закон №1798-УІІІ), набрав чинності 05.01.2017 року.

Стаття 1. Статус Вищої ради правосуддя

1. Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

2. Вища рада правосуддя є юридичною особою, видатки на її утримання визначаються окремим рядком у Державному бюджеті України.

Стаття 3. Повноваження Вищої ради правосуддя

Вища рада правосуддя:

1) вносить подання про призначення судді на посаду;

2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності;

3) забезпечує здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді;

4) утворює органи для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів;

5) розглядає скарги на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора;

6) ухвалює рішення про звільнення судді з посади;

Стаття 5. Склад Вищої ради правосуддя

1. Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

2. Члени Вищої ради правосуддя обираються (призначаються) строком на чотири роки. Одна й та сама особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль.

Стаття 20. Права та обов`язки члена Вищої ради правосуддя

1. Член Вищої ради правосуддя має право:

1) вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи Вищої ради правосуддя та її органів, секретаріату Вищої ради правосуддя;

2) залучати відповідно до регламенту Вищої ради правосуддя працівників структурних підрозділів секретаріату для підготовки питань, що виносяться на розгляд Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить;

3) ознайомлюватися з усіма матеріалами, що стосуються питань порядку денного засідань Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить;

5. Член Вищої ради правосуддя зобов`язаний відмовитися від участі у розгляді питання, якщо:

1) він перебуває у родинних чи інших особистих стосунках із суддею, кандидатом на посаду судді чи прокурором, стосовно якого розглядається питання, а також особою, яка звернулася зі скаргою до Вищої ради правосуддя;

2) він особисто, прямо чи побічно заінтересований у справі, яку розглядає такий суддя;

3) за наявності іншого конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його неупередженості.

Стаття 30. Засідання Вищої ради правосуддя, її органів

1. Засідання Вищої ради правосуддя та Дисциплінарних палат проводяться відкрито. Закрите засідання проводиться у виняткових випадках, за наявності підстав, визначених законом для проведення закритих судових засідань або цим Законом. Рішення про проведення закритого засідання ухвалюється більшістю від складу Вищої ради правосуддя чи відповідної Дисциплінарної палати, якщо інше не визначено цим Законом.

2. Засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя або Дисциплінарної палати відповідно. Засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя.

5. Особа, питання щодо якої має розглядатися Вищою радою правосуддя, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.

6. Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлено на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя.

Стаття 31. Запити Вищої ради правосуддя, її органів та членів Вищої ради правосуддя

1. Вища рада правосуддя, її органи, член Вищої ради правосуддя для здійснення своїх повноважень мають право витребовувати та одержувати на їх запит необхідну інформацію та документи від:

1) суддів, судів, органів суддівського самоврядування, інших органів та установ у системі правосуддя;

2) органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб;

3) юридичних осіб.

8. Вища рада правосуддя чи її орган можуть ухвалити рішення про зупинення розгляду відповідного питання чи провадження у справі на період, необхідний для отримання запитуваної інформації або документів.

10. Член Вищої ради правосуддя, уповноважена особа секретаріату Вищої ради правосуддя мають безпосередній доступ до автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та банків даних, держателем (адміністратором) яких є державні органи або органи місцевого самоврядування, користуються державними, у тому числі урядовими, засобами зв`язку і комунікацій, мережами спеціального зв`язку та іншими технічними засобами. Обробка такої інформації здійснюється членами Вищої ради правосуддя та уповноваженими особами секретаріату Вищої ради правосуддя із дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних та забезпеченням таємниці, що охороняється законом.

Стаття 33. Відвід члена Вищої ради правосуддя

Член Вищої ради правосуддя не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості.

За наявності таких обставин член Вищої ради правосуддя повинен заявити самовідвід.

2. За наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, відвід члену Вищої ради правосуддя може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала заяву, скаргу.

Стаття 34. Рішення Вищої ради правосуддя, її органів

1. Рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

2. Рішення органу Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні органу Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

6. Резолютивна частина рішення Вищої ради правосуддя, її органів оголошується публічно, безпосередньо після його ухвалення, а повний текст рішення оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя не пізніше ніж на сьомий день із дня його ухвалення, якщо інше не визначено законом.

Стаття 35. Оскарження рішення Вищої ради правосуддя, її органів

1. Рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Голова Верховного Суду не може брати участі у перегляді Верховним Судом рішень Вищої ради правосуддя.

2. Порядок та підстави оскарження рішення Вищої ради правосуддя визначаються законом. Підстави оскарження окремих рішень Вищої ради правосуддя визначаються цим Законом.

3. Оскарження рішення Вищої ради правосуддя не зупиняє його виконання, якщо інше не визначено законом.

Стаття 43. Попередня перевірка дисциплінарної скарги

1. Член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач):

1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги чи відмови у відкритті дисциплінарної справи;

2) за наявності підстав, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 44 цього Закону, - повертає дисциплінарну скаргу скаржнику;

3) за наявності підстав, визначених пунктом 6 частини першої чи частиною другою статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи;

4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - збирає у разі необхідності інформацію, документи, інші матеріали для перевірки викладених у скарзі обставин та складає вмотивований висновок з пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи.

2. Висновок доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати.

Стаття 56. Звільнення судді з посади за особливими обставинами

1. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

2. Питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 2 частини шостої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності), Вища рада правосуддя розглядає в порядку розгляду справи щодо порушення вимог щодо несумісності, визначеному главою 3 розділу II цього Закону.

3. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

4. При розгляді питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України (незгода на переведення до іншого суду в разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду), Вища рада правосуддя встановлює факт відмови судді від переведення до іншого суду (у тому числі факт ухилення від виконання відповідного рішення про переведення) на підставі заяви судді або повідомлення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про таку заяву судді, або повідомлення голови відповідного суду чи його заступника про неприбуття судді до суду для здійснення правосуддя.

5. Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення його з посади з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, є обов`язковим. Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

6. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Стаття 57. Оскарження рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з

посади

1. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

2. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

3. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

П.4 Розділу III «Прикінцеві та перехідні положення».

Вища рада правосуддя утворюється шляхом реорганізації Вищої ради юстиції.

п.5 Розділу III «Прикінцеві та перехідні положення».

Члени Вищої ради юстиції, призначені або обрані до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", набувають статусу члена Вищої ради правосуддя та здійснюють повноваження членів Вищої ради правосуддя протягом строку, на який вони були призначені чи обрані, але не довше, ніж до 30 квітня 2019 року.

п.8 Розділу III «Прикінцеві та перехідні положення».

До 1 січня 2018 року суддя, який обирається (призначається) членом Вищої ради правосуддя, крім визначених цим Законом вимог, повинен мати стаж роботи на посаді судді не менше 10 років.

п.12 Розділу III «Прикінцеві та перехідні положення».

Питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

ВИСНОВОК N 10 (2007) КРЄС «Щодо судової ради на службі суспільства»

(Страсбург, 21- 23 листопада 2007 р.), документ № CCJE (2007) 5.

8. Метою судової ради є гарантування як незалежності судової системи, так і незалежності окремих суддів. Існування незалежних та безсторонніх судів є структурною вимогою для держави, що керується верховенством права.

9. Незалежність суддів у глобалізованому та взаємозалежному суспільстві повинна розглядатися кожним громадянином як гарантія правди, свободи, додержання прав людини та безстороннього правосуддя, вільного від зовнішнього впливу. Суддівська незалежність не є виключним правом чи привілеєм, що надається суддям в їхніх особистих інтересах. Вона надається в інтересах верховенства права та тих, хто шукає та сподівається на правосуддя. Незалежність як умова суддівської безсторонності, таким чином, є гарантією рівності громадян перед судом.

10. КРЄС також вважає, що судова рада повинна сприяти ефективності та якості правосуддя, тим самим допомагаючи повному виконанню статті 6 Європейської конвенції про права людини та зміцненню суспільної довіри до судової системи. У цьому контексті судова рада має завдання надати необхідні інструменти для оцінки системи правосуддя, відображення стану послуг та звертатися до відповідних органів влади з тим, щоб вони вжили необхідних заходів для покращення відправлення правосуддя.

11. КРЄС рекомендує, щоб місце судової ради визначалося на конституційному рівні в країнах з писаною Конституцією або в еквівалентному Основному Законі чи конституційному акті інших країн. Мають бути передбачені положення щодо створення такого органу, визначення його функцій та порядку формування, а також установлені критерії членства і методи обрання.

16. Судова рада може складатися або повністю із суддів, або мати змішаний склад суддів та не суддів.

19. На думку КРЄС, такий змішаний склад матиме перевагу з огляду як на уникнення сприйняття корпоративного інтересу, протекціонізму та надання преференцій, так і відображення різних суспільних поглядів. Це надасть судовій владі додаткове джерело леґітимації.

24. КРЄС вважає, що склад судової ради повинен відображати настільки, наскільки це можливо, багатоманітність суспільства.

39. Деякі рішення судової ради стосовно управління судовою системою, а також рішення щодо призначення, переведення, просування по службі, притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення суддів (якщо рада наділена цими повноваженнями) повинні містити пояснення підстав їх прийняття, бути обов`язковими до виконання з можливістю оскарження в судовому порядку. Насправді незалежність судової ради не означає, що вона знаходиться поза законом та звільнена від судового контролю.

54. Якість правосуддя можна, звичайно, вимірювати через об`єктивні дані, такі як умови доступу до правосуддя та те, як ставляться до людини в судах, такі як легкість виконання існуючих процедур, час розгляду та вирішення справ і час виконання рішень. Проте це також передбачає більш суб`єктивне оцінювання цінності прийнятих рішень та того, як ці рішення сприймаються суспільством.

Слід ураховувати інформацію більш політичного характеру, таку як частка державного бюджету, що виділяється на систему правосуддя, та те, як сприймається незалежність судової влади іншими гілками. Усі ці питання обґрунтовують активну участь судових рад в оцінюванні якості правосуддя та в реалізації технологій забезпечення ефективності суддівської роботи.

55. Там, де це застосовується, питання професійного оцінювання суддів залежить від того, чи наймається суддя на початку своєї кар`єри з числа інших кандидатів, які не мають попереднього професійного досвіду, або після багатьох років практики в юридичній професії з числа найдосвідченіших та найдостойніших практиків.

У першому випадку слід оцінити професійні якості кандидата для того, щоб визначити його/її нерозкриті можливості. Така ж потреба існує і в другому випадку з огляду на природу суддівської діяльності та постійну еволюцію юридичної практики і професійних якостей, яких вона вимагає.

56. Важливо зазначити, що оцінювання не повинно зводитися до визначення рівня правової підготовки та загальних професійних якостей суддів, а й включати більш особистісну інформацію, таку як особисті якості та уміння спілкуватися.

92. Усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими.

93. …прозорість процедур призначення та просування по службі суддів буде забезпечена в разі оприлюднення критеріїв призначення та поширення інформації про вакансії. Будь-яка заінтересована особа повинна мати можливість переглянути прийняті рішення та перевірити, чи застосувала судова рада правила та критерії, які ґрунтуються на здібностях кандидата, при здійсненні призначень чи просування по службі

95. У випадку, коли судова рада має дисциплінарні повноваження, судді, яких стосується дисциплінарне провадження, повинні бути поінформовані про підстави рішення щодо них з тим, щоб вони могли оцінити його та розглянути можливість оскарження (див. пункт 39 вище). Крім того, судова рада могла б розглянути оприлюднення прийнятих рішень, які вступили в силу, для інформування не лише суддівського корпусу, а й громадськості в цілому про те, як здійснювалося провадження, та щоб засвідчити, що судова влада не покриває негідні вчинки своїх представників.

Регламент Вищої ради правосуддя, затверджений рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року №52/0/15-17 (зі змінами)

п.17.41.

Питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, розглядається Радою в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 Закону.

Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення, є обов`язковим.

Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення.

У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

п.17.5.

Розгляд питання про звільнення судді починається із доповіді члена Ради, визначеного автоматизованою системою розподілу справ, який викладає підстави прийняття матеріалів до розгляду, встановлені обставини, висновок щодо суті питання. Після доповіді члена Ради суддя та/або його представник мають право бути заслуханими на засіданні Ради та надати відповідні пояснення. Члени Ради можуть поставити запитання до них.

Кодекс адміністративного судочинства України

Стаття 5.

1. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист шляхом:

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень…

Частина 2 статті 2.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 6. Верховенство права

1. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 7. Джерела права, які застосовуються судом

Ч.3 У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Стаття 22 Суд першої інстанції

4. Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо …оскарження актів, дій чи бездіяльності …Вищої кваліфікаційної комісії суддів України…

Стаття 77. Обов`язок доказування

1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (в редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Глава 2. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення

1. Відповідність судді критерію професійної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

1.1. Рівень знань у сфері права.

1.2. Рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні.

1.3. Ефективність здійснення правосуддя.

1.4. Діяльність щодо підвищення фахового рівня.

2. Рівень знань у сфері права оцінюється (встановлюється) шляхом перевірки:

2.1. Знання матеріального і процесуального права України та міжнародно-правових актів.

2.2. Знання правових позицій Верховного Суду (Верховного Суду України).

2.3. Знання практики Європейського суду з прав людини.

2.4. Знання інших джерел права, правозастосовчої практики.

Цей показник оцінюється на підставі результатів складення анонімного письмового тестування під час іспиту.

3. Рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні оцінюється (встановлюється) шляхом перевірки:

3.1. Вміння визначати, оцінювати та описувати обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, зокрема, за наявності у модельній справі обставин, встановлених іншими судами, та їх висновків.

3.2. Вміння визначати, застосовувати та наводити норми права, що регулюють відносини, які є предметом модельної справи.

3.3. Вміння аналізувати і застосовувати правові позиції судів вищих інстанцій, зокрема, надавати висновки щодо застосування судами попередніх інстанцій правових позицій судів вищих інстанцій за наявності у модельній справі відповідних матеріалів.

3.4. Вміння аналізувати і застосовувати практику ЄСПЛ, рішення міжнародних судових установ та/або міжнародних організацій, які підлягають застосуванню в Україні.

3.5. Вміння аналізувати і робити висновки щодо відповідності (невідповідності) законодавству рішень судів попередніх інстанцій та наводити мотиви цих висновків за наявності у модельній справі відповідних матеріалів.

3.6. Вміння чітко та повно викладати резолютивну частину судового рішення відповідно до визначених процесуальним законом вимог з урахуванням обраного вирішення справи по суті відповідно до матеріалів модельної справи.

3.7. Вміння формулювати узагальнену правову позицію для відповідної категорії справ на підставі рішення у модельній справі (якщо модельна справа містить необхідні для цього матеріали).

3.8. Вміння викладати текст процесуального документа в офіційно-діловому стилі літературної мови чітко, зрозуміло, грамотно.

3.9. Дотримання стилістики та структури судового рішення.

3.10. Дотримання правил орфографії та пунктуації.

3.11. Інші уміння та навички.

Цей показник оцінюється на підставі результатів виконання практичного завдання під час іспиту.

4. Ефективність здійснення правосуддя оцінюється (встановлюється) шляхом дослідження таких даних:

4.1. Загальна кількість розглянутих справ.

4.2. Кількість скасованих судових рішень та підстави їх скасування.

4.3. Інформація про рішення, постановлені за участі судді, що були предметом розгляду міжнародними судовими установами та іншими міжнародними організаціями, за результатами якого було встановлено порушення Україною міжнародно-правових зобов`язань.

4.4. Кількість змінених судових рішень та підстави їх зміни.

4.5. Дотримання строків розгляду справ, зокрема кількість справ, розгляд яких триває понад встановлені законом строки.

4.6. Середня тривалість виготовлення повного тексту вмотивованого рішення, дотримання строків його виготовлення та оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

4.7. Судове навантаження порівняно з іншими суддями у відповідному суді, регіоні з урахуванням інстанційності, спеціалізації суду та судді.

4.8. Підтвердженої інформації щодо дотримання суддею засад і принципів здійснення правосуддя, встановлених процесуальним законом, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а також іншими міжнародно-правовими актами та зобов`язаннями.

4.9. Результати регулярного оцінювання.

4.10. Здійснення повноважень на адміністративних посадах, в органах суддівського врядування та самоврядування.

4.11. Інші дані щодо ефективності здійснення правосуддя суддею, отримані Комісією відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон).

Цей показник оцінюється за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

5. Діяльність щодо підвищення фахового рівня оцінюється (встановлюється) шляхом дослідження таких даних:

5.1. Підготовка та підвищення кваліфікації судді впродовж перебування на посаді.

5.2. Здійснення наукової та викладацької діяльності.

5.3. Участь у законопроектній роботі.

5.4. Наявність наукових публікацій у сфері права.

5.5. Участь у професійних заходах (дискусіях, круглих столах, конференціях тощо).

5.6. Наявність наукового ступеня, вченого звання.

Цей показник оцінюється за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

6. Відповідність судді критерію особистої компетентності визначається за показниками тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей такими, як когнітивні якості особистості, емотивні якості особистості, мотиваційно-вольові якості особистості, і оцінюються на підставі висновку про підсумки таких тестувань (у разі їх проведення), за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, і співбесіди.

7. Відповідність судді критерію соціальної компетентності визначається за показниками тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей такими, як комунікативність, організаторські здібності, управлінські властивості особистості, моральні риси особистості, чесність, порядність, розуміння і дотримання правил та норм, відсутність схильності до контпродуктивних дій, дисциплінованість, і оцінюються на підставі висновку про підсумки таких тестувань (у разі їх проведення), за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, і співбесіди.

8. Відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

8.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

8.2. Відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

8.3. Політична нейтральність.

8.4. Дотримання поведінки, що забезпечує довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя.

8.5. Дотримання суддівської етики та наявність обставин, передбачених підпунктами 3, 5- 8, 13 частини першої статті 106 Закону.

8.6. Інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію професійної етики.

Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

9. Відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

9.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

9.2. Відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

9.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

9.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 1, 2, 9?12, 15?19 частини першої статті 106 Закону.

9.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

9.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

9.7. Інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.

Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема:

1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;

2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

3) результатів перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);

4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;

5) результатів регулярного оцінювання;

6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);

7) висновків або інформації Громадської ради доброчесності (за наявності);

8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

10. Для встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними цим Положенням показниками використовуються також інші відомості й дані, на підставі яких може встановлюватися відповідність судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, а також будь-яка інша інформація стосовно судді, яка міститься у суддівському досьє.

Глава 4. Тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей

1. Тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей проводиться у разі ухвалення Комісією відповідного рішення та за визначеною у ньому методикою.

Рішення Комісії щодо проведення цих тестувань не може встановлюватися індивідуально стосовно певного судді чи групи суддів у межах проведення відповідної процедури кваліфікаційного оцінювання.

2. Метою тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей є оцінювання показників особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності судді (кандидата на посаду судді).

3. Критерії та показники, які визначаються за допомогою тестувань:

3.1. Особиста компетентність оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

3.1.1. Когнітивні якості особистості:

3.1.1.1. Логічне мислення.

3.1.1.2. Абстрактне мислення.

3.1.1.3. Вербальне мислення.

3.1.1.4. Загальний показник.

3.1.2. Емотивні якості особистості:

3.1.2.1. Стресостійкість.

3.1.2.2. Емоційна стабільність.

3.1.2.3. Контроль емоцій.

3.1.2.4. Контроль імпульсів.

3.1.2.5. Патопсихологічні ризики.

3.1.3. Мотиваційно-вольові якості особистості:

3.1.3.1. Відповідальність.

3.1.3.2. Стійкість робочої мотивації.

3.1.3.3. Рішучість.

3.1.3.4. Дисциплінованість.

3.1.3.5. Кооперативність.

3.1.3.6. Здатність відстоювати власні переконання.

3.2. Соціальна компетентність оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

3.2.1. Комунікативність.

3.2.2. Організаторські здібності.

3.2.3. Управлінські властивості особистості.

3.2.4. Моральні риси особистості:

3.2.4.1. Чесність.

3.2.4.2. Порядність.

3.2.4.3. Розуміння і дотримання правил та норм.

3.2.4.4. Відсутність схильності до контрпродуктивних дій.

3.2.4.5. Дисциплінованість.

3.2.4.6. Лояльність.

3.3. Професійна етика оцінюється (встановлюється) за показником "Морально-психологічні якості (інтегративність)", який визначається за такими складовими:

3.3.1. Розуміння і дотримання правил та норм.

3.3.2. Здатність відстоювати власні переконання.

3.3.3. Дисциплінованість.

3.3.4. Повага до інших.

3.4. Доброчесність оцінюється (встановлюється) за показником "Загальна оцінка інтегративності (доброчесності)", який визначається за такими складовими:

3.4.1. Чесність і порядність.

3.4.2. Відсутність контрпродуктивних дій.

3.4.3. Відсутність схильності до зловживань.

Ці показники оцінюються на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє (досьє кандидата на посаду судді), та співбесіди.

4. Методика проведення тестувань затверджується Комісією.

5. Результати тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей зберігаються у суддівському досьє (досьє кандидата на посаду судді) відповідно до порядку формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді).

6. Результати тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей судді (кандидата на посаду судді) не підлягають оприлюдненню та не є відкритими для загального доступу.

6.1. Результати тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей судді (кандидата на посаду судді) є дійсними протягом одного року з дня ухвалення рішення Комісією за результатами відповідного кваліфікаційного оцінювання і враховуються у разі проведення кваліфікаційного оцінювання протягом цього періоду.

Глава 6. Визначення результатів кваліфікаційного оцінювання

1. Встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.

2. Показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності.

3. Усі статистичні дані є допоміжними показниками у процесі кваліфікаційного оцінювання та мають бути досліджені у сукупності з якісними показниками.

Пункт 5 глави 6 розділу ІІ 5. Оцінювання критеріїв:

5.1. Критерії компетентності:

5.1.1. Професійна компетентність (за показниками, отриманими під час іспиту) - 300 балів, з яких:

5.1.1.1. Рівень знань у сфері права - 90 балів.

5.1.1.2. Рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні - 120 балів.

5.1.1.3. Ефективність здійснення суддею правосуддя або фахова діяльність для кандидата на посаду судді - 80 балів.

5.1.1.4. Діяльність щодо підвищення фахового рівня - 10 балів.

5.1.2. Особиста компетентність - 100 балів.

5.1.3. Соціальна компетентність - 100 балів.

5.2. Критерій професійної етики - 250 балів, з яких:

5.2.1. Морально-психологічні якості - 100 балів.

5.2.2. Інші показники - 150 балів.

Цей критерій оцінюється у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики.

5.3. Критерій доброчесності - 250 балів, з яких:

5.3.1. Інтегративність - 100 балів.

5.3.2. Інші показники - 150 балів.

Цей критерій оцінюється у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності.

Підпункт 32.2 пункту 32 розділу ІІІ У випадку оцінювання відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя):

- Рішення про відповідність судді займаній посаді;

- Рішення про невідповідність судді займаній посаді.

Пункт 34 розділу ІІІ У мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення.

Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.

Пункт 11 розділу V Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен з критеріїв бала більшого за 0.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04.11.2016 № 144/зп-16 затверджений ПОРЯДОК ПРОВЕДЕННЯ ІСПИТУ ТА МЕТОДИКА ВСТАНОВЛЕННЯ ЙОГО РЕЗУЛЬТАТІВ У ПРОЦЕДУРІ КВАЛІФІКАЦІЙНОГО ОЦІНЮВАННЯ (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13.02.2018 № 20/зп-18), яким визначено процедуру проведення іспиту та методику встановлення його результатів у межах кваліфікаційного оцінювання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Порядок формування і ведення суддівського досьє, затверджений рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16.

1.2 Формування і ведення суддівського досьє здійснюється з дотриманням принципів достовірності, актуальності, систематичності та релевантності.

1.4 Формування і ведення суддівського досьє забезпечується Комісією та здійснюється в автоматизованій системі.

За рішенням Комісії оригінали окремих документів можуть додатково зберігатися у паперовій формі.

3.1 Формування суддівського досьє здійснюється в автоматизованій системі.

4.1 Ведення суддівського досьє здійснюється відповідальним структурним підрозділом шляхом його систематичного оновлення в автоматизованій системі актуальною інформацією (документами, матеріалами), отриманою від суддів, судів, Державної судової адміністрації України, органів суддівського самоврядування, інших органів та установ у системі правосуддя, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, об`єднань громадян та окремих фізичних осіб.

Внесення змін до суддівського досьє здійснюється співробітниками відповідального структурного підрозділу.

4.14. Інформація про дисциплінарну відповідальність судді включається до суддівського досьє за відповідним повідомленням Вищої ради правосуддя, яке надається Комісії у десятиденний термін з дати ухвалення відповідного рішення.

6.1 До початку функціонування автоматизованої системи суддівські досьє формуються і ведуться у паперовій формі.

6.2 При веденні суддівського досьє в паперовій формі інформація (документи, матеріали) надається Комісії як в електронній формі шляхом направлення відповідних електронних повідомлень, так і в паперовій формі за допомогою засобів поштового зв`язку у терміни, визначені цим Порядком.

Регламент Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затверджений рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81 /зп-16 (в діючій на час прийняття Рішення редакції від 12.04.2018) (далі - Регламент ВККС).

1.2 Комісія виконує функції та здійснює повноваження:

1.4 у складі колегії з питань: оцінювання відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання

чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»...

3.1 Голова Комісії, голови палат Комісії формують порядок денний засідання Комісії або палати та визначають:

1) орієнтовний графік засідань;

2) дату, час і місце проведення засідання;

3) перелік та порядок розгляду питань, що виносяться на засідання;

3.1.5 Голова Комісії під час підготовки ... засідання колегії:

... 3) забезпечує повідомлення осіб, стосовно яких мають розглядатися питання, про дату, час та місце проведення засідання та оприлюднення цієї інформації на офіційному веб- сайті Комісії

4) вирішує інші питання, пов`язані з підготовкою та організацією проведення засідання.

Секретаріат Комісії повідомляє про дату, час і місце проведення засідання відповідної колегії не пізніш як за десять днів до такого засідання осіб, щодо яких має розглядатися питання, та оприлюднює цю інформацію на офіційному веб-сайті Комісії.

3.1.8 Особа, стосовно якої має розглядатися питання, повідомляється про дату, час і місце проведення засідання Комісії не пізніше як за 10 днів до засідання колегії шляхом розміщення інформації про це на офіційному вебсайті Комісії, а також за потреби шляхом направлення повідомлення засобами поштового зв`язку, електронної пошти та/або факсу (телефаксу) (за наявності).

4.1 Відкладення та зняття з розгляду питання

4.2.1 Розгляд питання, включеного до порядку денного, може відкладатися у

разі:

1) неявки учасників засідання, присутність яких є обов`язковою;

2) необхідності проведення додаткової перевірки;

3) залучення до участі у розгляді питання інших осіб;

4) з інших підстав.

4.9.2 ... Матеріали, для подання яких до Комісії встановлено певний строк, розглядаються, якщо їх було подано до Комісії до закінчення цього строку.

Матеріали, для подання яких до Комісії встановлено певний строк, можуть бути розглянуті, якщо їх було подано до Комісії після закінчення цього строку, за умови, що відповідні обставини не були предметом розгляду по суті, та у разі, якщо з поданих матеріалів вбачаються обставини, що не могли бути відомі протягом строку або виникли після закінчення строку, встановленого для їх подання до Комісії, і які мають істотне значення для ухвалення рішення, зокрема: а) рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено вину або невинуватість особи, щодо якої розглядається питання, у вчиненні кримінального злочину або корупційного правопорушення; б) рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправдивий висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що могли підтверджувати або спростувати обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення; в) було ухвалено судове рішення або нормативно-правовий акт, що підлягає врахуванню під час ухвалення рішення Комісії.

Матеріали, для подання яких до Комісії не встановлено певного строку, можуть бути розглянуті, якщо їх було подано до Комісії не пізніше ніж за 3 дні до проведення відповідного засідання, за умови, що відповідні обставини не були предметом розгляду по суті, та з підстав, зазначених в абзаці третьому цього підпункту.

4.10.1 Інформація щодо судді або висновок про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 робочих днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді.

4.12.1 Результатом вирішення питань діяльності Комісії, віднесених Законом до її компетенції, а також вирішення питань організаційної діяльності Комісії та секретаріату є рішення.

4.12.6 Рішення Комісії, палат та колегій викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення.

4.12.7 Рішення складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин

VІІ. Висновки Верховного Суду

Щодо правової підстави кваліфікаційного оцінювання та його наслідків

Правовий статус судді як носія судової влади передбачає певні гарантії його професійної діяльності, однією з яких є особливий порядок його обрання і звільнення з посади Наслідуючи Венеційську комісію (Звіт з європейський стандартів 2010 р) стверджуватимемо, що інтереси носіїв державної влади та інтереси держави - поняття не тотожні. Гарантії незалежності судді є невід`ємною частиною прав громадян на справедливий суд, і саме гарантії, а не формальне закріплення, є ознакою реальної дії Конституції.

Визначеність на рівні Основного Закону України чіткого переліку підстав для звільнення з посади судді, а також підстав припинення його повноважень (частина сьома статті 126 Конституції України) є водночас запорукою того, що, зокрема, судді будуть обізнані із цими юридичними підставами, з якими законодавець пов`язує неможливість подальшого перебування особи на посаді судді, та гарантією сталості правового регулювання і прогнозованості (на тривалий період часу) наслідків, які кожна зацікавлена в цій сфері особа, особливо та, яка перебуває на посаді судді, може заздалегідь передбачити.

Суддя обіймає посаду судді безстроково і передбачуваність законодавства у сфері судоустрою є важливим аспектом функціонування судової влади загалом. Якщо в цьому зв`язку зважити також на завдання суду і статус судді, то визначеність і стабільність правового регулювання в цій сфері суспільних відносин набирає особливої ваги.

Загальний перелік підстав для звільнення з посади судді встановлено в частині шостій статті 126 Конституції України і цей перелік є вичерпним. Однак в ході конституційної реформи у сфері правосуддя до Конституції України на рівні Перехідних її положень було внесено зміни, а саме, підпунктом 4 пункту 16-1 Розділу ХV визначено, що «відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом».

Означені зміни, серед інших, були предметом конституційного контролю (пункт 1 Висновку Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 30 січня 2016 року, справа № 1-22/2016). За результатами розгляду справи законопроект визнано таким, що відповідає вимогам статей 157, 158 Конституції України. Цей висновок є остаточним та обов`язковим до виконання.

З урахуванням наведеного, на рівні Конституції України закріплено обов`язок підтвердження відповідності займаній посаді для тих суддів, коло яких визначене наведеним підпунктом. Наслідки відмови судді від такого оцінювання чи встановлення за його результатами невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності визначені там само і полягають у звільненні судді з посади.

За загальними правилами нормотворення, що вищий за ієрархією нормативно-правовий акт, що вищий рівень абстрактності закріплених ним положень. За цим принципом норми і правила загального характеру (принципи, завдання, підстави кваліфікаційного оцінювання, компетенція задіяних у його проведенні й застосуванні відповідних наслідків органів, загальні критерії кваліфікаційного оцінювання, порядок його ініціації і т і) були імплементовані у національне законодавство на рівні закону, а деталі (порядок та методологію проведення відповідних процедур) - на рівні розроблених Вищою кваліфікаційною комісією України на виконання наданих їй законом повноважень підзаконних нормативних актів.

Позивач є суддею, якого обрано суддею безстроково до 30 вересня 2016 року, - дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-VІІІ, отже, закон поширює дію на нього.

З огляду на наведене доводи позивача про відсутність належної правової підстави проведення його кваліфікаційного оцінювання колегія суддів відхиляє.

Щодо права позивача на звернення до суду із наведеними позовними вимогами та порушення його основних прав.

Право на оскарження Рішень ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання прямо передбачене наведеними вище приписами чинного національного законодавства, зокрема, ст. 55, 124 Конституції України; ч.ч. 2, 3 ст. 88, ч.ч. 7, 8 ст. 101 Закону № 1402-VІІІ, ст. 5 КАСУ, та підтверджено численними рекомендаціями міжнародних організацій, переліченими вище.

Що стосується права й підстав оскаржувати рішення ВРП, то відповідно до пункту 12 Розділу III («Прикінцеві та перехідні положення») Закону України «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Разом з тим, статтею 57 названого Закону передбачено, що: Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

Таким чином, за змістом статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено різні підстави оскарження рішень ВРП, ухвалених за результатами різних процедур, які залежать від різних обставин та є відмінними між собою. Перша частина застосовна до випадків звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України і відсилає до загальних підстав оскарження рішень, передбачених законом. Друга частина містить виключний перелік підстав до оскарження рішень ВРП, що були ухвалені з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України. А третя частина цієї статті передбачає підстави до оскарження звільнень, що відбулися з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України.

Отже, стаття 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» не містить переліку підстав до оскарження звільнення саме внаслідок дії підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та не визначає, до якого з трьох передбачених нею переліків слід прирівняти цей випадок.

Натомість статтею 1 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикцію і повноваження адміністративних судів визначає цей Кодекс, він же встановлює порядок здійснення адміністративного судочинства в адміністративних судах. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 7 КАС України).

«Сіракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права», прийняті у 1984 році Економічною і Соціальною Радою ООН, передбачають, що у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод необхідно, зокрема, дотримуватися таких принципів: «сфера застосування обмеження не може бути витлумачена таким чином, щоб поставити під загрозу сутність відповідного права»; «щоб обмеження вважалося необхідним, воно повинно переслідувати законні цілі і бути співмірним цим цілям», «при застосуванні обмеження, держава не повинна застосовувати заходи, які призводять до більшого обмеження прав, ніж це необхідно для досягнення мети, для якої вводяться обмеження» (пункти 2,10,11 розділу А частини 1).

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку про відсутність належним чином обґрунтованих, чітко й недвозначно законодавчо зафіксованих обмежень переліку підстав до оскарження та скасування рішення ВРП, ухваленого на виконання підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, а тому слід керуватися загальними правилами оскарження індивідуальних актів, визначеними спеціальним процесуальним законом - Кодексом адміністративного судочинства України, ратифікованими Україною міжнародними угодами та практикою ЄСПЛ як джерелом права.

Міжнародні стандарти та документи, розроблені Радою Європи у сфері судоустрою та статусу суддів, як правило, дійсно мають рекомендаційний характер, але держави-члени Ради Європи вважають за необхідне враховувати їх положення у національних законодавствах та у правозастосовчій практиці задля утвердження "соціального і міжнародного порядку, при якому права і свободи, викладені в Декларації, можуть бути повністю здійснені", та на забезпечення Статутних умов Ради Європи.

Офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі положень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Стаття 124 Конституції України ключовим при визначенні судової юрисдикції визначає наявність "спору". Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини, який, зокрема, дійшов таких висновків.

Терміну "спір" (французькою мовою "contestation") необхідно надавати основного, а не формального значення (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Gorou v. Greece (no. 2) [GC] (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29; і Boulois v. Luxembourg (Boulois проти Люксембургу) [ВП], § 92).

"Спір" повинен бути справжнього і серйозного характеру (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), § 81). Спір може стосуватися не лише існування права, а також сфери застосування чи порядку, у якому воно має бути використано (Benthem v. The Netherlands (Бентем проти Нідерландів), § 32). Він також може стосуватися фактичних обставин справи.

З урахуванням фактичних обставин справи, змісту позовних вимог і заперечень проти позову, Верховний Суд доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами.

На рівні конкретних адміністративних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави реалізується через механізми контролю за діяльністю носіїв публічної влади, які включають або пов`язані з механізмами оскарження. Зокрема, у п. 55 рішення ЄСПЛ у справі "Класс та інші проти Німеччини" (06.09.1978р.) Суд наголосив: Із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Суд вважає, що у сфері, яка надає, в окремих справах, такі великі можливості для зловживань, котрі можуть призводити до шкідливих наслідків для демократичного суспільства загалом, у принципі функцію наглядового контролю доцільно доручати судді (п. 56 абз. 2 рішення). Ця ж теза приведена і у вже цитованому Рішенні у справі "Волохи проти України". У справі "Броуґан та інші проти Сполученого Королівства" і "Алтай проти Туреччини" Суд зазначив, що згідно з принципом Верховенства права судовий контроль за діяльністю виконавчої влади є одним з основоположних принципів демократичного суспільства.

Вирішуючи питання про обсяг юрисдикції суду у цій справі, Верховний Суд виходить з практики ЄСПЛ, за якою тільки орган, що користується загальною юрисдикцією, відповідає визначенню терміна "суд" відповідно до статті 6 § 1 (Beaumartin v. France (Бомартен проти Франції), § 38). Стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (Obermeier v. Austria (Обермайєр проти Австрії), § 70). Принцип дотримання судом всіх положень відправлення правосуддя вимагає виконання усіх елементів його судових функцій (Chevrol v. France (Шевроль проти Франції), § 63). "Суд" повинен користуватись повною юрисдикцією розглядати всі факти у справі, а також відповідне законодавство (Terra Woningen B.V. v. the Netherlands (Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів), § 52).

При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі "Ечюс проти Латвії" Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.

З огляду на відсутність органу, до повноважень якого належали б функції з повного перегляду фактичних обставин, правових підстав, правильності і обґрунтованості мотивів і висновків ВККС, суд в даному випадку є судом повної юрисдикції. Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.

За загальним правилом, суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що спірне рішення ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів позивача, породжує правові наслідки та обов`язки для останнього, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою до внесення ВККСУ рекомендації до ВРП про звільнення позивача. Отже, є таким, що порушує конвенційні права позивача.

Зрештою, задеклароване і гарантоване ЄКПЛ право на суд (ст. 6) також захищає право на доступ до процедур правозастосування, тобто право на ініціювання самих процедур правозастосування (Apostol v. Georgia (Апостоль проти Грузії), § 56).

З огляду на наведене та враховуючи, що позивач має адміністративну процесуальну дієздатність, є суддею Франківського районного суду м. Львова, який проходив процедуру кваліфікаційного оцінювання, оскаржуваним рішенням ВККС його визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано звільнити, а за результатами розгляду такої рекомендації рішенням ВРП його звільнено з займаної посади, - тобто позивач фактично зазнав негативних юридичних наслідків внаслідок оскаржуваних рішень, які вважає протиправними, - він має право звернення до суду з даним позовом, і такий спір підлягає розгляду Верховним Судом як судом першої інстанції з "повною юрисдикцією".

На переконання суду, обставини цієї справи вимагають надання оцінки не тільки дотриманню відповідачами формальної процедури оцінювання і звільнення позивача з посади судді, але й фактичним підставам, які слугували приводом для внесення ВККС відповідного подання і покладені ВРП в основу висновку про необхідність його звільнення, оскільки перевірка лише формально визначених підстав оскарження без оцінки обґрунтованості вимог та аргументів особи, щодо якої прийнято рішення, не узгоджується з метою адміністративного судочинства.

Обмеження судового контролю суперечило б самій природі Верховного Суду, визначеного Конституцією України найвищим судом у системі судоустрою України, покликаного забезпечувати гарантоване право людини на ефективний судовий захист.

Щодо стверджуваної протиправності рішень і дій відповідачів

За принципом належного урядування влада має здійснюватись у правомірний, справедливий та розумний спосіб. З принципу «правової держави» витікає вимога законності та узгодженості діяльності її органів. Саме тому на рівні Основного закону закріплено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Отже, кожен орган влади, використовуючи визначені законом саме для нього владні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання органом прав особи, що звернулася за захистом, на кожній стадії такого провадження та за його наслідками.

Як правильно акцентовано у відзиві ВККС, за своєю правовою природою повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання суддів є виключною її компетенцією як уповноваженого органу, постійно діючого у системі правосуддя України, і жоден інший суб`єкт чи орган не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції.

При цьому рішення Комісії за результатами кваліфікаційного оцінювання щодо судді, який не підтвердив свою відповідність займаній посаді, є остаточним та приймається Комісією відповідно до визначених законом владних повноважень.

Натомість рішення Комісії про внесення подання з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді не є остаточним у кар`єрі судді і за своєю правовою природою має рекомендаційний та проміжний характер, оскільки Комісія, з огляду на свій законодавчо визначений статус та надані законом повноваження, не вирішує питання щодо подальшого виконання суддею професійних обов`язків, а вирішення такого питання відповідно до Конституції України належить виключно до повноважень Вищої ради правосуддя.

Своєю чергою, Вища рада правосуддя, діючи виключно у межах наданої їй Конституцією та профільним законом компетенції, не може перевіряти правильність здійсненого Комісією кваліфікаційного оцінювання судді, додержання нею відповідних процедур, встановлювати межі дискреції цього органу та перевіряти їх дотримання. Однак ВРП як орган, до повноважень якого законом віднесено вирішення питань щодо звільнення суддів, зобов`язаний дати всебічну оцінку обставинам, які слугують підставою до висновків ВККС у рекомендації про звільнення.

В межах даної справи підставою до рекомендації ВККС зазначено низку фактичних суджень, що вплинули на загальний результат оцінювання судді та призвели Комісію до переконання про невідповідність судді займаній посаді та об`єктивну неможливість здійснення ним правосуддя на мінімально прийнятному рівні. Саме ці фактичні обставини мали складати предмет перевірки й контролю з боку ВРП.

За принципом презумпції компетентності органів державного управління, законності та обов`язковості актів, що ними приймаються, судді під час вирішення спору про правомірність рішення конкретного органу влади повинні пересвідчитися у наявності чіткого, ясного і недвозначного, релевантного до спірних правовідносин у періоди їх застосування законодавства, яке б наділяло цей орган на здійснення відповідних повноважень, та давало б змогу суду визначити відповідність оскаржуваних рішень і дій адміністративного органу критеріям, передбаченим частиною 2 статті 2 КАС України, (у тому числі визначити межі повноважень та перевірити їх дотримання), не заповнюючи при цьому власними умовиводами існуючих прогалин і не підміняючи власними висновками належного нормативно-правового регулювання, тобто не здійснюючи втручання у сферу компетенції органів, рішення і дії яких перевіряються.

Підсумовуючи викладені вище позовні вимоги, письмові та усні пояснення позивача та його представника, колегія резюмує, що в обґрунтування протиправності оскаржуваних рішень позивач посилається на неповноважний склад і колегії Комісії, і ВРП, що їх ухвалили; порушення процедури обома органами; необґрунтованість та невмотивованість рішення ВККС; недопустимість урахування фактів, покладених в їх основу.

Отже, вказаний перелік спірних питань складає предмет доказування у цій справі.

Вирішуючи питання повноважності складу колегії Комісії, Суд виходить з такого.

Як зазначено у Розділі VІ цієї постанови, національне законодавство передбачає змішаний склад цього органу, при чому для цілей його формування до суддів, які мають стаж роботи на посаді судді щонайменше десять років, прирівняно суддів у відставці (п. 1 ч. 2 ст 94 Закону № 1402-VІІ).

Важливо відзначити, що законодавчі вимоги щодо формування складу органу суддівського урядування стосуються органу в цілому, а не форм його подальшої роботи у складі окремих колегій. Набуваючи статус члена такого органу, особи з числа не-суддів набувають рівних з іншими його членами повноважень і несуть однакову з ними відповідальність. Саме тому до визначення конкретного складу колегій закон висуває просту кількісну вимогу - «не менше ніж з трьох членів Комісії» (ч. 4 тієї ж статті). Наведене зумовлює відхилення Судом доводів позивача в цій частині.

Те саме стосується складу Вищої ради правосуддя, що ухвалила друге оскаржуване рішення, Перевіркою повноважень членів Ради встановлена їх відповідність вимогам статті 5 Закону №1798-УІІІ (https://hcj.gov.ua/), з урахуванням суддів у відставці.

Доводи позивача щодо несвоєчасного повідомлення Комісією про час і місце проведення співбесіди, що унеможливило участь у процедурі ГРД, що є порушенням законодавчо визначеного порядку проведення оцінювання, було спростовано представником відповідача з посиланням на докази (т. 1 а.с. 172-183), про що більш детально наведено вище.

Визнаючи, що можливість продовження ВККС співбесіди із суддею після оголошення її закінченою нормативно не передбачена, Суд, однак, не може визнати її поновлення істотним порушенням, що вплинуло, чи могло вплинути на результат співбесіди і оцінювання загалом.

Так само не регламентовано законодавчо і правила нарадчої кімнати та наслідки її порушення колегією Комісії (п.п. 4.11.2; 4.11.3 Регламенту ВККС), підстави поширення на ВККС вимог процесуального закону щодо здійснення судочинства відсутні.

Наявність в позивача на вихованні малолітньої дитини не унеможливлює його явку на засідання Ради тричі поспіль та не може слугувати обставиною, що здатна заблокувати роботу органу державної влади, а тому Суд не визнає відхилення відповідного клопотання позивача на третьому засіданні порушенням його права на сімейне життя. Для того, щоб обставина, що є причиною неявки особи, була визнана поважною, така має бути непереборною, тобто такою, що об`єктивно унеможливлює присутність.

Оцінюючи доводи позивача щодо необґрунтованості та невмотивованості рішення ВККС колегія суддів виходить з такого.

Імперативні приписи частини першої статті 88 ЗУ № 1402 вимагають ухвалення Комісією саме мотивованого рішення. Відсутність мотивів у такому рішенні є законодавчо визначеною підставою для його оскарження і наступного скасування. Це прямо закріплено у пункті 4 частини 3зазначеної статті Закону.

Наведені норми у своїй сукупності призводять Суд до переконання, що законодавець вимагає наявність мотивів як обов`язкової складової ухвалених за результатами кваліфікаційного оцінювання рішень і гарантії дотримання прав особи, щодо якої таке проводиться.

При цьому Суд не застосовує підзаконний нормативний акт - Положення про порядок і методологію кваліфікаційного оцінювання (а саме п 34 Розділу ІІІ, яким Комісія визнала можливість зазначення або підстав, або мотивів ухвалення рішення на альтернативній основі, - як такий, що звужує обсяг прав особи і суперечить нормативному актові вищої ланки (Законові № 1402).

Законодавець не визначив, що є мотивами у розумінні саме цього Закону, однак ця правова дефініція не є новою, її неодноразово формулювали і застосовували у судовій практиці. Більше того, це поняття розкрите самою ж Комісією в Регламенті, але в частині визначення вимог до іншого органу - Громадської ради доброчесності (ГРД). Так, за приписами підпункту 4.10.3 пункту 4.10 Регламенту ВККСУ (в редакції від 02.04.2018р.) інформація або висновок ГРД має містити, серед іншого, обґрунтовану достатніми доказами інформацію, яка може свідчити про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики з посиланням на надійні і достовірні джерела, які її підтверджують; позитивну або негативну інформацію щодо судді з посиланням на джерела, які її підтверджують, додатки, які містять матеріали, що підтверджують викладену інформацію щодо судді.

Разом з тим, в оскаржуваному Рішенні наведений лише перелік засобів встановлення відповідності судді займаній посаді (результати іспиту, тестування, дослідження досьє, співбесіди), а також вказані бали позивача за загальними критеріями, однак відсутні мотиви для прийняття рішення щодо кожного з вказаних критеріїв та аргументи Комісії на користь прийняття чи відхилення доводів та доказів позивача та виставлення саме такої кількості балів.

За встановленими самою Комісією правилами, визначення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання; показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності; усі статистичні дані є допоміжними показниками у процесі кваліфікаційного оцінювання та мають бути досліджені у сукупності з якісними показниками; рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею (кандидатом на посаду судді) у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критеріїв особистої компетентності, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності (пункти 1-4 глави 6 розділу ІІ Положення). Відповідно до пункту 10 глави 6 розділу ІІ Положення оцінка критеріїв (показників) на етапі дослідження досьє та співбесіди встановлюється шляхом виведення середнього арифметичного на підставі оцінок кожного члена Комісії, який брав участь у співбесіді під час кваліфікаційного оцінювання.

Разом з тим жоден нормативно-правовий акт не містить ані цифрового, ані відсоткового показника мінімально допустимого бала, досягнення якого є умовою успішного кваліфікаційного оцінювання (його значення визначається самою Комісією для певних етапів за критеріальним методом в залежності від мети проведення оцінювання); не визначає критеріїв оцінки і порядку визначення балів за кожним із показників; способу і порядку оцінки статистичних даних і «якісних показників»; максимальної межі балів за кожну зі складових загальних критеріїв та/або «ціну» («вагу») кожної з них; фактичних і правових підстав до виставлення нульового бала за критеріями особистої компетентності, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.

За загальними принципами права, чітко сформульоване не дає підстав для довільного тлумачення, усуваючи можливий підтекст («еxpressum facit cessвre tacitum»). Усупереч наведеному, Положенням № 143/зп-16, хоча й передбачено окремі аспекти процедури оцінювання, однак загалом 79% показників оцінювання перебувають у межах довільного розсуду Комісії, перевірити підставність чи правильність застосування якого не уповноважений за законом жоден державний орган чи громадське формування.

Отже, обсяг дискреції відповідача значний, але не може бути необмеженим, а тому, задля недопущення свавілля, повинен підлягати зовнішньому (публічному) контролю, - як мінімум, судовому. Процес та результат кваліфікаційного оцінювання повинен бути зрозумілим як для суддів - безпосередніх учасників цих відносин, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний суддівський корпус, якому довіряло б суспільство, то прозорість процедури і доступність (зрозумілість) рішень щодо оцінки відповідності судді займаній посаді є необхідною для цього умовою та гарантією.

У розрізі наведеного хочемо наголосити, що «внутрішнє переконання» члена Комісії за жодних умов не може розумітися як необмежена влада, чи то як суб`єктивне враження, засноване на емотивному компоненті. По суті категорія "внутрішнє переконання" виражає психологічно-суб`єктивну впевненість особи у відповідності власної оцінки об`єктивно існуючих обставин чи фактів. Але для того, аби бути належним, внутрішнє переконання повинно: відповідати результатам кваліфікаційного оцінювання, визначеним на підставі фактів об`єктивної дійсності, встановлених шляхом повного і всебічного дослідження усіх матеріалів: результатів тестів, суддівського досьє, у т ч Висновку (інформації) ГРД (за їх наявності), та пояснень судді; ґрунтуватися на доказах, зібраних з належних джерел у встановленому законом порядку, при цьому кожен доказ повинен бути перевіреним, проаналізованим й оціненим як окремо, так і в сукупності з іншими.

Про дотримання членами Комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація його висновку: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Главі ІІ Положення № 143/зп-16 (п.п. 1-10) питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої застосовуються процедура оцінювання; застосовані норми права.

Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень "суб`єктивізує" акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення від 01.07.2003р. у справі "Суомінеен проти Фінляндії" № 3780001/97, п. 36).

Наведення мотивів ухваленого рішення є об`єктивною і формальною гарантією, якої вимагає пункт 45 Висновку № 1 КРЄС.

Крім того, враховуючи наведені вище норми Конституції та законів України, практику ЄСПЛ та міжнародні рекомендації, у рішенні за результатами кваліфікаційного оцінювання має міститись висновок про те, у чому саме полягає неминучий висновок про те, що суддя не здатен здійснювати правосуддя на «об`єктивно визначеному мінімально прийнятному рівні».

З матеріалів справи вбачається, що Рішення Комісії не містить інформації про те, що позивач отримав хоча б за одним критерієм 0 балів. Судом в порядку підготовки справи до розгляду було витребувано суддівське досьє, однак, за результатами його дослідження встановлена відсутність відомості чи іншого документального джерела, з якого можна було б встановити оцінки позивача за кожним показником (складовою) критеріїв оцінювання, виставлені кожним членом колегії, щоб мати можливість оцінити відповідність способу оцінювання та перевірити правильність обчислення їх сукупного значення кожним з членів колегії, а потім - правильність виведення їх середнього арифметичного значення як загального результату оцінювання судді.

У рішенні зазначені певні фактичні судження, які, за твердженням Комісії, «крім іншого», вплинули на оцінку відповідності позивача займаній посаді «за критеріями професійної етики та доброчесності», однак, фактичне співвідношення наведених суджень із виставленими балами у рішенні не з`ясовано, не зазначено, оцінку за які саме зі складових цих критеріїв знижено і наскільки суттєво (з урахуванням широкого спектру їх проявів та наявності чи відсутності їх безпосереднього впливу на них (причинно-наслідкового зв`язку)). Не знайшли відображення в рішенні й складові, що становлять зміст і фактичне наповнення вжитого вислову «крім іншого».

Жодних застережень до показників складових критерію компетентності (професійної, особистої, соціальної) Комісією в рішенні не висловлено, проте констатовано виставлені бали за узагальненими категоріями, які є істотно нижчими від максимальних.

Загалом у рішенні відсутні бали позивача за кожною складовою загальних критеріїв, виставлені кожним з членів колегії, та не визначено середнього арифметичного значення таких оцінок почергово, від підрахунку за критеріями залежно від суми результатів його складових, до визначення загального результату.

Більше того, той факт, що «виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді здійснено Комісією за сукупним результатом всіх критеріїв (компетентності, професійної етики, доброчесності), а не за кожним критерієм окремо», зазначено у письмовому відзиві Комісії на позов.

З наведеного висновуємо, що Комісія сама встановила певні правила, які, з одного боку, не можна визнати довільними (адже закон уповноважив ВККС на їх розробку і впровадження), - але, з іншого, - й вичерпно визначеними такі не є. Проте у межах даної справи Комісія не довела, що діяла відповідно до означених правил, фактично визнавши протилежне.

Колегія суддів переконана, що певні фактичні обставини, що є інструментами встановлення рівня відповідних їм показників і вплинули на зниження оцінки за такими, не можуть одночасно справляти негативного впливу на решту показників, яких вони не стосуються. Тобто показники і критерії, до яких не висловлено зауважень у рішенні, повинні бути оцінені відповідно до фактичних і статистичних даних, що їх містить досьє.

При цьому процес оцінювання (усі етапи відповідно черговості) повинен отримати належну матеріально-правову фіксацію, аби не унеможливити здійснення його повної перевірки. Натомість відсутність в матеріалах справи документальних підтверджень додержання Комісією наведених вище норм і правил не дозволяє стверджувати про її відданість принципам об`єктивності та прозорості у процедурі оцінювання.

Аналізуючи правомірність застосування під час кваліфікаційного оцінювання судді висновків ВККС як дисциплінарного органу, викладених у рішеннях від 09 лютого 2012 року та 18 листопада 2015 року як підстави до визнання такого судді таким, що не відповідає займаній посаді, колегія суддів виходить з такого.

Дисциплінарна відповідальність має строковий характер. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону № 2453-VI, що діяла на момент прийняття рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, визначав, коли дисциплінарне стягнення виникає (з дня набрання законної сили рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України), та встановлював підстави його припинення. Такими підставами за законом визнано дострокове зняття та погашення дисциплінарного стягнення. Як погашення, так і зняття дисциплінарного стягнення пов`язані зі спливом певного часу, протягом якого суддя повинен перетерпіти тягар негативних наслідків та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Відповідно до частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у наведеній редакції, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення суддю не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, він вважається таким, який не має дисциплінарного стягнення.

Крім того, статтею 61 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Оцінка обставин дисциплінарного проступку, за який суддя вже притягався до дисциплінарної відповідальності, та ухвалення тим самим органом з тих самих підстав рішення щодо невідповідності судді займаній посаді, порушує принцип «non bis in idem».

За фактичних обставин, обидва рішення: рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності і рішення щодо відповідності судді займаній посаді, по суті є тотожними, оскільки ґрунтуються на ідентичних підставах, а тому суддю вдруге притягнено до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що є неприпустимим.

Подібний висновок зробив Європейський суд з прав людини під час розгляду справи «Gradinger v. Austria» зазначивши, Суд цілком усвідомлює, що дані положення (законодавства) відрізняються не лише щодо встановлення правопорушення, але й, що більш важливіше, їх характером та призначенням. Проте обидва оскаржувані рішення ґрунтувалися на одній поведінці. Відповідно, мало місце порушення статті 4 Протоколу № 7 The Court is fully aware that the provisions in question differ not only as regards the designation of the offences but also, more importantly, as regards their nature and purpose. Nevertheless, both impugned decisions were based on the same conduct. Accordingly, there has been a breach of Article 4 of Protocol No. 7) (рішення від 23.10.1995 у справі «Градінгер проти Австрії» (Gradinger v. Austria), §55).

Відповідно до статті 4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Європейський суд з прав людини у справі «Ruotsalainen v. Finland» зазначив, що статтю 4 Протоколу № 7 слід розуміти як заборону обвинувачення чи судового розгляду щодо другого «правопорушення», якщо це випливає з однакових фактів або фактів, які по суті є тими ж самими Article 4 of Protocol No. 7 must be understood as prohibiting the prosecution or trial of a second "offence " in so far as it arises from identical facts or facts which are substantially the same) (рішення від 16.07.2009 у справі «Ruotsalainen v. Finland», §49).

Припинення дисциплінарного стягнення анулює всі дисциплінарно-правові та загальноправові наслідки притягнення до дисциплінарної відповідальності та призначення покарання. Суддя, дисциплінарне стягнення якого погашено або знято, вважається таким, який раніше дисциплінарного проступку не вчиняв, до дисциплінарної відповідальності не притягався. Він не зобов`язаний будь-де вказувати про вчинення ним в минулому дисциплінарного проступку та притягнення його до дисциплінарної відповідальності, не повинен відчувати жодних негативних наслідків колишнього дисциплінарного стягнення. Врахування погашеного чи знятого дисциплінарного стягнення при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при кваліфікаційному оцінюванні судді, суперечить самій суті інституту припинення дисциплінарної відповідальності і є неприпустимим.

Зміст пунктів 8 та 9 глави 2 розділу II Положення №143/зп-16 дає підстави стверджувати, що лише підпункт 8.5 та 9.4 названих пунктів містять положення, які передбачають оцінку наявності обставин, що є підставами дисциплінарної відповідальності судді в порядку статті 106 Закону 1402-VІІІ, як показників критерію професійної етики та доброчесності, відповідно. Так, підпунктом 8.5 пункту 8 глави 2 розділу II Положення №143/зп-16 передбачено, що відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за показником дотримання суддівської етики та наявністю обставин, передбачених підпунктами 3, 5-8, 13 частини першої статті 106 Закону. Своєю чергою, статтею 106 Закону 1402-VІІІ визначено підстави дисциплінарної відповідальності судді. Проте варто відзначити, що вказана стаття не містить цифрових підпунктів, ні 3, ні 5-8, ані 13, а містить підпункти, позначені літерами українського алфавіту. Оцінюючи наведену невідповідність суд виходить з такого.

Будь-який орган влади має перебувати під дією тотального застереження законом. При цьому спосіб, у який повинен діяти суб`єкт владних повноважень, має чітко визначатися законом, він не може приблизно співпадати із ним, або висновуватися з нього. Саме тому на рівні імперативного припису закону визначено, що аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування (частина 6 статті 7 КАС України). Отже, з урахуванням обмежень, встановлених для органів державної влади частиною 2 статті 19 Конституції України, підстави до застосування положень статті 106 Закону для цілей кваліфікаційного оцінювання відсутні.

Прикметно, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 31.12.2011, що діяла на момент прийняття рішення про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за рішенням Комісії від 09.02.2012, містив інший перелік підстав дисциплінарної відповідальності судді, ніж той, що передбачено теперішньою редакцією статті 106 Закону № 1402-VІІІ. Такі підстави визначалися статтею 83 цього Закону у шести пунктах. При цьому, лише одна з шести підстав є тотожною, а саме розголошення таємниці, що охороняється законом, претензій щодо порушення якої позивачем матеріали досьє не містять.

Фактично із уведенням в дію Закону № 1402-VІІІ, який набрав чинності 30.09.2016 року, та розробленими на його виконання підзаконними нормативними актами запроваджено додаткову відповідальність судді у вигляді можливості врахування під час кваліфікаційного оцінювання як підстави до визнання невідповідності судді займаній посаді обставин, встановлених під час провадження у дисциплінарній справі.

У тексті закону № 1402-VІІІ відсутня пряма вказівка на можливість поширення його дії на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто означеним положенням не надано ретроактивної дії, не визначено законом й періоду часу, з якого можливе таке врахування.

Разом з тим, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Водночас Конституція передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Реалізація відповідачем наданих законом повноважень у спірних правовідносинах не може визнаватися ані пом`якшенням, ані скасуванням відповідальності особи, отже, винятком з правила «lex ad praeterіan non valet» не є.

З пояснень позивача вбачається, що його позиція щодо нереалізації свого суб`єктивного права на оскарження рішення ВККСУ від 18.11.2015 № 3271/дп-15 залежала від його результатів і наслідків (провадження закрито внаслідок спливу строків притягнення до відповідальності). Розширивши коло негативних юридичних наслідків встановлення цього факту, законодавець жодним чином не компенсував втрату права на його оскарження, тобто, звузив існуюче право, обмеживши особу в його реалізації. За таких умов узгодження застосування визначених новою редакцією закону № 1402-VІІІ наслідків з принципом верховенства права можливе лише у разі застосування його до обставин, що відбулися після набрання ним чинності, тобто після 30.09.2016 року, - відтоді, коли особа належно поінформована й усвідомлює весь обсяг юридичної відповідальності, та не позбавлена права відстоювати свою невинуватість у визначеному законом порядку в межах дисциплінарної процедури.

Статтею 58 Конституції України, якою гарантовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Як наслідок, до подій, що відбувалися у 2010-2014 роках, не можуть застосовуватися наслідки, впроваджені більш пізнім законодавством, яке, до того ж, посилює відповідальність.

Окрім зазначеного, застосування цих наслідків не було обмежено законодавцем жодними строками, що, в свою чергу, уможливило урахування подій п`яти-восьмирічної давнини як підстави до визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в діючій на час відкриття відповідних дисциплінарних проваджень редакції визначав, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

У світлі наведених міркувань доречно згадати пілотне рішення ЄСПЛ від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України», яке не обмежується вирішенням персонального питання конкретної особи, а стосується принципів діяльності державної влади в Україні в цілому. Ця справа «викриває серйозні системні проблеми функціонування судової системи України, серед яких, зокрема, правова невизначеність у питанні звільнення суддів з посади». Загалом, у цій справі заявник, який мав спеціальний статус, був покараний за невиконання своїх професійних обов`язків - тобто за порушення, яке чітко підпадає під дію дисциплінарного права. Покарання, накладене на заявника, було класичним дисциплінарним стягненням за неналежне виконання професійних обов`язків (п. 97).

Так, зокрема, за висновками Суду, строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (п. 137). Підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципові юридичної визначеності (п. 139). Це зумовлює непередбачуваність і вибірковість застосування заходів відповідальності суддів.

П. 169. Вислів «згідно із законом» вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права. Ця фраза передбачає, inter alia, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (п. 170). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання. Ці застереження, які накладають обмеження на вимогу чіткості законодавчих актів, особливо важливі у сфері дисциплінарного права (п. 176).

П. 181. Суд також вважає, що необхідні процедурні гарантії, які б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства, не були запроваджені. Зокрема, національне законодавство не передбачало будь-яких обмежень строків ініціювання та здійснення провадження щодо судді. Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності. Відповідно відсутність керівних принципів та практики, які б визначали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги», а також відсутність належних юридичних захисних механізмів призвели до непередбачуваності наслідків застосування відповідних положень національного законодавства. Виходячи з цього, можна навіть припустити, що будь-яка провина судді, яка мала місце у будь-який момент протягом його професійної кар`єри, за бажанням могла бути розтлумачена дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у вчиненні такого дисциплінарного правопорушення, як «порушення присяги», та призвести до звільнення його з посади (п. 185).

Отже, відсутність такої процедурної гарантії, як строки притягнення до відповідальності за порушення присяги, Суд визнав порушенням принципу юридичної визначеності (Верховенства права). А звільнення судді на цій підставі ЄСПЛ визнав класичним дисциплінарним стягненням.

В аспекті аналізу й оцінки рішення ВККС від 18 листопада 2015 року колегія суддів не може оминути увагою й той факт, що, встановивши факт неналежного ставлення позивача до строків розгляду справ Комісія сама не дотрималася строків розгляду дисциплінарного провадження, що спричинило його закриття з цих підстав.

У розрізі означених підстав оскаржуваного рішення Комісії доречно також зауважити, що, здійснюючи юрисдикційну (компетенційну) діяльність щодо раніше ухвалених власних рішень, ВККС певною мірою виступає "суддею" у власній справі, що суперечить загальному принципу права «nemo iudex idoneus in propria causa».

Що стосується ще однієї підстави - ухвали Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15.08.2018 №2622/3дп/15-18, зі змісту якої відповідачі виснували наявність обставин «безпідставного затягування або невжиття суддею Козюренком Р.С. заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень», то її відсутність у матеріалах суддівського досьє на дату ухвалення рішення унеможливлює її врахування відповідачами з огляду на приписи ч.ч. 4, 6, 9 ст. 85, п. 8 ч. 1 ст. 93 Закону № 1402-VІІІ; пункту 8 глави 2 розділу ІІ Положення № 143/зп-16; п. 4.14 Порядку формування і ведення досьє кандидата на посаду судді, затвердженого рішенням ВККСУ від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16 (далі - Порядок № 150/зп-16). Отже, нормами законодавства чітко визначено джерела та засоби встановлення показників відповідності судді таким критеріям кваліфікаційного оцінювання, як професійна етика та доброчесність, якими є дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє та співбесіда. Інших засобів не передбачено, а їх відшукування з інших джерел суперечитиме приписам частини 2 статті 19 Конституції України.

Окрім наведеного, обговорюючи під час співбесіди відсутні в матеріалах суддівського досьє відомості та документи, Комісія позбавила позивача права бути завчасно і належним чином обізнаним з ними, надавати коментарі, підготувати та подати заперечення, документи та інформацію на їх спростування (п.п. 20, 21 Розділу ІІІ Положення № 143/зп-16). Більше того, ґрунтуючи свої висновки на підставі таких документів поза межами дисциплінарного провадження, Комісія визнала встановленими факти без їх документальної перевірки, перебравши на себе повноваження дисциплінарного органу всупереч визначеному законом саме для неї обсягу повноважень.

Крім того, факт відкриття провадження не доводить винуватості особи у вчиненні дисциплінарного проступку, а лише підтверджує відсутність підстав до повернення скарги чи відмови у відкритті провадження. Визнавши встановленими факти «безпідставного затягування або невжиття суддею Козюренком Р.С. заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень» відповідачі не здійснили належного дисциплінарного провадження з перевірки викладених обставин, не досліджували доказів, не дотримали передбачених законом процедур, - що фактично позбавило позивача права доводити свою невинуватість в межах такого дисциплінарного провадження, включно з оскарженням його результатів. Немалозначним також є те, що дисциплінарне провадження щодо судді за приписами частини 1 статті 108 Закону № 1402-VІІІ здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України "Про Вищу раду правосуддя", з урахуванням вимог цього Закону. Перебравши на себе повноваження дисциплінарного органу ВККС діяла еxtra legem, тобто порушила принцип тотального застереження законом органів державної влади та презумпції розмежування їх повноважень (поділу компетенції).

Щодо врахування колегією Комісії інформації про надходження до Комісії та Вищої ради правосуддя за період 2012-2018 років 51 скарги на дії судді, Верховний Суд визнає слушність доводів позову і в цій частині.

Як зауважила Венеціанська комісія у спільному висновку Венеціанської комісії й Директорату з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права щодо Закону «Про судоустрій і статус суддів» і внесення змін до Закону «Про Вищу раду юстиції», прийнятий Венеціанською комісією на її 102-му пленарному засіданні ((Венеція, 20-21 березня 2015 року), СDL (2015) 007, параграф 64), під час оцінювання інформація, яка повинна враховуватися, має скоріше стосуватися скарг, які були перевірені, а не кількості скарг на дії відповідного судді. Разом з тим дані щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям (пункт 11 частини третьої статті 85) мають бути засновані тільки на фактах, які вже були встановлені компетентними органами.

З цього приводу у §23 Висновку Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) №18 (2015) зазначено, що відповідно до основоположного принципу судової незалежності система оскарження - це, в принципі, єдиний шлях, яким може бути скасовано чи змінено судове рішення після того, як його було винесено, і єдиний спосіб, у який судді відповідатимуть за свої рішення, за винятком того, коли вони діють недобросовісно.

Бюро ОБСЄ з демократичних інститутів і прав людини у висновку щодо порядку кваліфікаційного оцінювання суддів в Україні від 12.11.2015 №ЛШ-ІЖК/278/2015 звернуло увагу, що загалом кількість скарг є несправедливим показником, оскільки деякі сторони судового процесу можуть подавати будь-яку кількість необґрунтованих скарг або скарг, пов`язаних із самими законами, а не поведінкою відповідного судді і це може призводити до штучного збільшення кількості скарг. Більше того, загальна кількість скарг може свідчити саме про незалежність судді під час здійснення правосуддя, а також слугувати індикатором його чесності та непідкупності, як стандартів етичної поведінки суддів, визначених Бангалорськими принципами поведінки суддів.

Не передбачена кількість поданих скарг на суддю як критерій оцінки роботи останнього і нормами Положення №143/зп-16.

Більше того, як вбачається з Рішення ВККС, Комісія брала до уваги не обґрунтованість поданих скарг на дії ОСОБА_1 , а саму лише загальну їх кількість за певний період як окрему підставу своїх висновків. Колегія суддів вважає такий підхід не об`єктивним та таким, що не заснований на законі, з урахуванням такого. На початку доповіді член колегії ВККС, що здійснював підготовку питання до розгляду, повідомив про загальну кількість скарг, що надійшли на дії судді за сім років, уточнивши, що лише за десятьма скаргами розгляд не завершено (т. 1 а.с. 166). Отже, усі присутні члени колегії були свідомі того факту, що кладуть в обґрунтування власних висновків відомості про загальну кількість скарг, переважна більшість яких (майже 80%) вже визнана необґрунтованими на час проведення співбесіди з суддею, що підтверджено матеріалами суддівського досьє. Продовжуючи оперувати їх загальною кількістю, члени колегії свідомо допустили викривлення фактичних даних. Зазначене не було перевірено й виправлено Вищою радою правосуддя та лягло в основу рішення останньої у незміненому вигляді.

В аспекті оцінки статистичних показників колегія суддів висловлює переконання, що строки розгляду справ і виготовлення судових рішень цілком природньо залежать від кількості справ, що перебувають на розгляду у судді; своєю чергою, кількісні показники не віддільні від кількісні якісних; усі вони вони справляють взаємний вплив, що зумовлює необхідність їх одночасної, спільної оцінки. Зібрані у суддівському досьє статистичні дані наочно підтверджують, що позивач у весь період оцінювання з 2012 по 2018 роки розглядав справи різних категорій, кількість яких в десятки разів перевищувала середній показник по суду (СД, т. 1, а.с. 96-98). Дані щодо кількості розглянутих суддею справ були предметом доповіді члена Комісії, що готував питання до розгляду (т. 1, а.с. 165-169), однак належного відображення й оцінки у кінцевому рішенні обох органів не знайшли.

Аналогічно, член Вищої ради правосуддя, що готував доповідь на засіданні Ради, повідомив про надходження на адресу ВРП звернень громадськості із позитивними відгуками щодо роботи та характеристиками позивача, - що теж не знайшло відображення у рішенні про звільнення останнього.

Що стосується питання подання декларації родинних зв`язків за 2013-2017 роки й декларації доброчесності за 2017 рік позивачем слід зазначити, що надані позивачем в судовому засіданні усні й письмові пояснення щодо обставин первинного заповнення ним бланків і подання означених декларацій аналогічні тим, що викладені у поданих ним до ВККС напередодні співбесіди письмових роз`ясненнях до суддівського досьє (т. 8, а.с. 101-102), й тим, що повідомлені позивачем усно під час співбесіди (т. 1, а.с. 118). Так, зокрема, суддя пояснив, що, отримавши виклик на сесію, заповнив бланки декларацій і напередодні відпустки на навчання передав закріпленому за ним секретареві судових засідань для подальшої відправки. Протягом тривалого періоду часу він був свідомий виконаного обов`язку, допоки під час ознайомлення із суддівським досьє не виявив такого. Тоді ним було повторно заповнено відповідні бланки й разом з відповідними роз`ясненнями подано до Комісії. Отже, на час проведення співбесіди й ухвалення оскаржуваного рішення Комісією запитувані декларації були у розпорядженні цього органу. Причини, з якої декларації так і не були внесені до відповідних реєстрів, позивач пояснити не може, але такі за жодних умов не можуть слугувати підставою до відповідальності позивача, скільки перебувають у зоні відповідальності Комісії. Додатково позивачем проаналізовано адміністративну практику ВККС, за якою сукупність подібних обставин визнавалася Комісією достатньою підставою до зупинення кваліфікаційного оцінювання з направленням повідомлення до ВРП для вирішення питання про наявність підстав до відповідальності судді належним органом, до повноважень якого воно віднесене. Своєю чергою, Вища рада правосуддя, як пояснила в ході судового засідання її представник, за подібних обставин не притягнула до дисциплінарної відповідальності жодного суддю.

Згідно вимог пункту 6 частини 9 статті 109 Закону № 1402-VІІІ істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнано, зокрема, факт умисного неподання декларації доброчесності чи декларації родинних зв`язків у встановлені строки або умисного декларування недостовірних (в тому числі неповних) тверджень у декларації доброчесності, - тобто, відповідні дії, що складають об`єктивну сторону проступку, мають бути вчинені суддею умисно, коли суддя усвідомлює неправомірність своєї поведінки, передбачає її несприятливі наслідки і бажає або свідомо допускає їх настання. Саме таке мотивування, до прикладу, стало підставою до відмови у відкритті дисциплінарного провадження членом ВРП - доповідачем у справі позивача (ухвала № 3291/1дп/15-18).

Релевантним до вказаних правовідносин видається і висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 квітня 2018 року по справі № 800/426/17 (провадження № П/9901/137/18), за яким для визначення бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, важливим є також конкретні причини. Умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Прикметно, що саме цей висновок ВП ВС був покладений Вищою радою правосуддя в обґрунтування рішення від 12.02.2020 № 410/3дп/15-20 про відмову у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності. Однак, у розрізі даної справи відповідачі жодної з наведених обставин не встановили, не проаналізували, й не оцінили, так само як і не навели в рішенні причин відхилення (неврахування) пояснень судді та неприйняття поданих ним декларацій.

З урахуванням суті наданих сторонами пояснень та фактичної наявності обумовлених декларацій у матеріалах суддівського досьє на час проведення співбесіди та ухвалення оскаржуваних рішень відповідачами колегія суддів не може погодитися з висновками останніх щодо оцінки змісту пояснень як визнання суддею провини у допущенні бездіяльності і юридичної оцінки (кваліфікації) цього факту як порушення у формі їх неподання, та увільнити державні органи внаслідок такого визнання від обов`язку встановлювати ці факти, що складають об`єктивну сторону дисциплінарного проступку, у визначеному законом порядку, і додержанням відповідних гарантій прав особи, що притягається до відповідальності.

Отже, цієї ситуації рівною мірою стосується викладене вище обґрунтування неприпустимості змішування кваліфікаційного оцінювання з дисциплінарними процедурами; обмеження прав особи, яку притягають до відповідальності; дій у спосіб, що не узгоджується з визначеним для цього органу законом; та щодо дотримання меж компетенції (розподілу повноважень).

Заперечуючи проти позову в цій частині представник відповідача посилалася на зміст норми частини 5 статті 84 Закону № 1402-VІІ, за якою зупинення кваліфікаційного оцінювання за таких обставин є правом, а не обов`язком Комісії. Означене, однак, не спростовує вищенаведеного як фундаментальних цінностей, обов`язкових для адміністративного органу.

За приписами частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, серед іншого, перевіряють, чи використано органом певне повноваження з метою, з якою таке повноваження надано.

За змістом частини 5 статті 84 Закону № 1402-VІІ у разі виявлення під час проведення кваліфікаційного оцінювання фактів, що можуть мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може звернутися до органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, для вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті.

Здійснивши системний аналіз цієї норми у сукупності з наведеними вище принципами, нормами й правилами, колегія суддів доходить до переконання, що законодавець надав відповідне повноваження Комісії вирішувати, чи є потреба в зупиненні кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням неприпустимості його реалізації з метою звуження чи обмеження прав особи. Іншими словами, Комісія може не зупиняти провадження, якщо не вбачає у допущеному суддею проступку серйозної шкоди та не має наміру застосовувати істотно значимі негативні юридичні наслідки.

Окремо слід зауважити, що, на переконання колегії суддів, неподання декларації істотно відрізняється він несвоєчасного її подання не лише терміном прострочення зобов`язання, а й можливістю (чи відсутністю такої) оцінити завдану таким порушенням шкоду, чого, однак, не зробили відповідачі. Видається логічним, що несвоєчасне подання декларації з «нульовими показниками» внаслідок помилкового переконання про фактичне її подання (омана щодо фактичних обставин) є менш суспільно небезпечним, аніж умисне приховування конкретних даних.

Що стосується форми подання позивачем запитуваних декларацій, - Верховний Суд вже розглядав справи з означеним предметом дослідження, й, за результатами їх розгляду, констатував «наявність ресурсів в державних органах для переведення паперових декларацій в електронну форму на відповідних сайтах, а також перевірки декларацій, поданих в інший спосіб, аніж визначено Законом №1402-VIII», «ВККС має організаційні та технічні можливості оприлюднювати дані паперових декларацій доброчесності та родинних зв`язків судді у відкритому доступі для суспільства. Вказане підтверджується можливістю ознайомитись із розміщеними на сайті відповідача сканкопіями паперових декларацій доброчесності та родинних зв`язків суддів, які подавались до запровадження електронного декларування, тобто декларацій, які подані в 2016- 2017 рр., та у 2018 році. Таким чином, мета декларування (доступ суспільства до інформації, яка міститься в деклараціях доброчесності та родинних зв`язків судді) може бути досягнута, зокрема, і шляхом подання паперових декларацій», з огляду на що дійшов висновку, що «ВККС України допустила протиправну бездіяльність щодо неприйняття Декларації родинних зв`язків судді та Декларації доброчесності судді за 2015-2019 та за 2019 роки відповідно у паперовому вигляді» (постанова від 27.01.2021 у справі №640/3701/20; постанова від 01.07.2021 у справі № 9901/229/21).

Усього наведеного ВРП не перевірила, матеріалів суддівського досьє не витребувала, власні висновки ґрунтувала на підставах, викладених у рішенні ВККС з рекомендацією про звільнення, фактично у незмінному вигляді відтворивши їх зміст (абз 17-27 мотивувальної часини рішення). Натомість матеріали звільнення (т. 4, а.с. 200-297), копії яких долучені до матеріалів справи, окрім наведеного рішення, містять переважно матеріали листування (виклики й повідомлення).

З урахуванням викладеного Суду доводиться констатувати, що відповідачі і у цій справі діяли не на підставі, не в межах та не у спосіб, що визначені законодавством, що має наслідком необхідність скасування обох оскаржуваних рішень як протиправних.

Обираючи належний і ефективний спосіб захисту порушеного права, Суд виходить з того, що обов`язок проходження кваліфікаційного оцінювання суддями, що підпадають під дію закону, не скасовано й не змінено. Саме по собі скасування рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та рішення ВРП про звільнення позивача не може тлумачитися у спосіб, що позивач узагалі не проходив кваліфікаційного оцінювання, оскільки в іншому випадку матиме місце ситуація, за якої позивач, оскарживши та довівши в суді протиправність такого рішення, повинен буде повторно проходити процедуру кваліфікаційного оцінювання спочатку з тієї лише підстави, що відповідачі прийняли рішення, які не відповідають закону.

Разом з тим не можна визнати необхідним у демократичному суспільстві, легітимним і пропорційним втручання у права особи, за якого внаслідок допущеної суб`єктом владних повноважень помилки в особи, яка до цього виконала залежні від неї дії для проходження певної процедури, виникає обов`язок повторного її проходження із самого початку.

Після скасування рішень відповідачів за результатами кваліфікаційного оцінювання позивача, який пройшов всі передбачені законом етапи, таке оцінювання вважатиметься розпочатим і не завершеним, що обумовлює обов`язок ВККС завершити цю процедуру з урахуванням висновків Суду в цій справі.

При цьому, як зазначалося вище, лише Вища кваліфікаційна комісія суддів України наділена повноваженнями щодо кваліфікаційного оцінювання суддів і вправі ухвалювати відповідні рішення за підсумками такого оцінювання.

Оскільки кваліфікаційне оцінювання щодо позивача було розпочате, то відсутні правові підстави для призначення щодо судді нового кваліфікаційного оцінювання чи повторного проведення тих етапів, до яких в позивача і суду не виникло зауважень. Відповідно, з метою усунення причин, внаслідок яких результати кваліфікаційного оцінювання судді були визнані протиправними і скасовані, таке оцінювання потрібно продовжити зі стадії співбесіди.

Аналогічний підхід до вирішення такої проблематики було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 800/439/17 (П/9901/200/18).

Наведене узгоджується і з приписами процесуального закону. Так, згідно частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд, серед іншого, може прийняти рішення про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта суб`єкта владних повноважень; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з того, що згідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позову до ВККС в розмірі 1536 грн 80 коп. (т. 1, а.с. 42) та за подання позову до ВРП в розмірі 768 грн 40 коп. (т. 4, а.с.72), які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань цих органів у відповідних сумах.

Керуючись статтями 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 КАС України, Суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадська рада доброчесності, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 вересня 2018 року №1629/ко-18.

Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести етап кваліфікаційного оцінювання судді Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 з етапу дослідження досьє та провести співбесіду відповідно до вимог законодавства.

Визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 26 березня 2019 року №934/0/15-19.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на сплату судового збору в сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп. з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, та в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. з Вищої ради правосуддя (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А, ).

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді М.М. Гімон

Н.Є. Блажівська

І.Л. Желтобрюх

Є.А. Усенко

Р.Ф. Ханова

Судове рішення оформлене суддею Желтобрюх І. Л.