Справа № 200/2078/21-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року справа №200/2078/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 р. у справі № 200/2078/21-а (головуючий І інстанції Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) головного управління Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, ЛКАМС ГУМВС), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача в не здійсненні нарахування і сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з сум індексації грошового забезпечення нарахованих на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 по справі №200/1656/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 по справі №200/8622/20-а; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з сум індексації грошового забезпечення нарахованих на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 по справі №200/1656/20-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 по справі №200/8622/20-а.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що cума заборгованості зі сплати індексації грошового забезпечення в розмірі 604,90грн разом з сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 100грн за Рішенням суду від 23.11,2020 в справі №200/8622/20, була сплачена позивачу відповідачем 30.04.2021.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди. крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною 5 статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до нього Закону нараховується єдиний внесок.

Тобто зі змісту положень вищевказаної норми права слідує, що внесок за минулі (попередні) періоди, нараховується виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), а не день коли такий дохід повинен був бути виплачений, але з якихось причин не був виплачений. Отже вказаний Закон містить вказівку про зворотність його дії в часі.

Крім того, частина 1 статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон № 1058) (в редакції станом на 2003р) передбачала, що страхові внески до солідарної системи нараховуються: на суми грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям та працівникам воєнізованих формувань у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1092 був затверджений Порядок нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за деякі категорії застрахованих осіб (далі - Порядок № 1092). Підпункт 1 пункту 1 Порядку визначає, що цей Порядок визначає механізм сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) до Пенсійного фонду України за: осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, СБУ, інших утворених відповідно до законів військових формуваннях, а також в органах МВС:

Пунктом 2 Порядку зазначено, що страхові внески нараховуються: за осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 1 цього Порядку, - на суми грошового забезпечення та інших виплат, нарахованих особі за базовий звітний період:

Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.03 р. N21-1 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.01.04 р. за N 64/8663 (далі - Інструкція) визначено порядок нарахування і сплати внесків.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції страхові внески вищезазначені страхувальники нараховують на суми фактичних витрат на грошове забезпечення.

Згідно пункту 4.4 Інструкції для зазначених застрахованих осіб страхові внески нараховуються на суми грошового забезпечення, що включаються до складу загального оподатковуваного доходу.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції станом на 01.01.2003р до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників відносяться до Фонду додаткової заробітної плати відповідно до п. 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати , затвердженої наказом Державного комітета статистики України від 13.01.2004 N 5. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713

Отже, оскільки суми індексації грошового забезпечення відносяться до додаткового фонду заробітної плати, на які повинно бути нараховано і сплачено страхові внески до Пенсійного Фонду, дії відповідача в частині відмови в його нарахуванні неправомірні.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суд без змін.

В обґрунтування відзиву назначено, що позивач помилково вважав, що спірні правовідносини (2003-2005 роки) врегульовані положеннями Закону № 1058-ІV, Порядку № 1092, оскільки Закон № 1058-ІУ від 09.07.2003 набрав чинності 01.01.2004, Порядок № 1092 набрав чинності 01.01.2005.

Позивач посилається на положення ст. 19 Закону № 1058. Однак відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 цього Закону (у редакції чинній до 08.06.2007) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, Службі безпеки України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Позивач не проходив військову службу в органах Міністерства внутрішні у справ України (наприклад у внутрішніх військах МВС У країни, які були спеціальним військовим формування держави із правоохоронними функціями, призначене для захисту життя, здоров`я, прав, свобод і охоронюваних законом інтересів громадян, суспільства і держави, конституційного ладу, безпеки і суверенітету України від злочинних та інших протиправних посягань), а проходив службу в державному озброєному органі виконавчої влади та мав спеціальний статус - особа рядового і начальницького складу ОВС (міліціонер).

Положеннями Закону № 1058, у редакції чинній до 08.06.2007, було встановлено, що особи рядового і начальницького складу ОВС загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ.

Позивача звільнено зі служби за власним бажанням у запас з 30 серпня 2005 року наказом УМВС України в Донецькій області від 25 серпня 2005 року №267о/с.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2020 в справі №200/1656/20-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково, зобов`язано Артемівський міський відділ (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року, нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні. Вказане рішення набрало чинності 07.08.2020 (арк. справи 14-21).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2020 в справі №200/8622/20-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 частково, визнано протиправними дії Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп, стягнуто з Ліквідаційної комісії Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУ МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недораховану суму індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2003 року по 25 серпня 2005 року (за виключенням виплаченої суми) в сумі 604 грн. 90 коп. Вказане рішення набрало чинності 10.02.2021 (арк. справи 22-32).

15.02.2021 позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив одночасно із виконанням зазначених рішень судів в частині сплати індексації грошового забезпечення, одночасно перерахувати до Пенсійного фонду України внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з цієї суми відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (арк. справи 10).

Листом № 2819/2021 від 17.02.2021 відповідач відмовив у перерахуванні єдиного соціального внеску на вказану суму індексації (арк. справи 11).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Матеріали справи свідчать, що за судовим рішенням від 23.11,2020 в справі №200/8622/20 позивачу виплачена 30.04.2021 індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2003 по 28.05.2005.

За змістом статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Закон №2464-VI набрав чинності 01.01.2011.

За приписами статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний принцип незворотності дії нормативного акта у часі неодноразово був предметом вивчення, проте у правозастосовній практиці проблема щодо особливостей його практичної реалізації залишається невирішеною.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України (Рішення від 13.05.1997 № 1-зп) також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами; конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Відповідний підхід, зокрема, був застосований Верховним Судом під час винесення постанови від 21.11.2018 у справі № 700/668/16-а, в якій суд визнав, що суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державою, в особі її уповноважених органів.

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий нормативний акт скасовує положення нормативного акта, прийнятого раніше, якщо обидва ці акти регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття «прийняття акта», а не набрання чинності, оскільки існують випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно однопредметних актів.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

Важливим в аспекті досліджуваного питання є також проблема застосування акта, який був скасований іншим актом, що з часом припинив свою дію. За загальним правилом, визнання таким, що втратив чинність, нормативного акта чи його скасування не поновлює дію актів, які ним скасовані або визнані такими, що втратили чинність; дія нормативного акта поновлюється шляхом прийняття аналогічного нового акта або нового акта, що містить спеціальну норму про відновлення дії попереднього акта та визначення спеціального порядку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 870 від 06 вересня 2005 року. Таке ж положення міститься у пункту 2.36 Наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 "Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів", в якому зазначено, що визнання нормативно-правового акта таким, що втратив чинність, не поновлює дію актів, які в свою чергу визнані ним такими, що втратили чинність.

Відповідний підхід неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах 21 серпня 2018 року у справі № 807/1332/17, від 19 березня 2019 року у справі № 591/2813/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 820/601/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 804/215/18 та від 23 жовтня 2019 року у справі № П/811/112/17.

Крім того, чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття "відновлення" в силі нормативних актів Уряду, які у встановленому порядку втратили чинність.

За правовою позицією Верховного Суду України, яка, зокрема, міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2008 року у справі № 21-1169во08 норми права, що зазнавали змін, мають застосовуватися виключно в межах дії кожної з їх редакцій і не можуть бути застосовані за аналогією права.

Цей принцип є універсальним та повинен застосовуватися, як до актів законодавства, так і індивідуальних актів (рішень) суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача відсутній обов`язок нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", який набрав чинності 01 січня 2011 року, оскільки норми наведеного Закону не мають зворотної дії в часі на правовідносини які виникли раніше.

Щодо посилання апелянта на частину 4 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 9 Закону N 2464 і підпункту 1 пункту 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. N 449 (далі - Інструкція N 449), нарахування ЄСВ здійснюється на підставі бухгалтерських і інших документів, відповідно до яких здійснюється нарахування або який підтверджує нарахування та виплату (доходу), на який нараховується ЄСВ.

Частиною 4 статті 9 Закону і підпунктом 4 пункту 1 розділу IV Інструкції N 449 визначено, що нарахування ЄСВ за попередні періоди (окрім випадків одноразової сплати особою ЄСВ за попередні періоди згідно з угодою про добровільну участь в страхуванні) здійснюється виходячи з розміру ЄСВ, який діяв на день нарахування заробітної плати (доходу), на яку нараховується ЄСВ.

Згідно частини 11, 12 статті 9 Закону N 2464, у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, вказана норма визначає порядок обчислення суми єдиного внеску за минулий періоди для платників єдиного внеску.

При цьому, відповідно до матеріалів справи індексація грошового забезпечення присуджена за рішенням судів за період з 01.01.2003 по 28.05.2005, отже визначеним у зазначеній справі є питання належності відповідача до платників внеску у відповідний період.

За змістом наведених норм статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року, статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року, який набрав чинності 01.01.2004, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Страховим стажем, у розумінні абзацу 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 вищеназваної статті також передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Стаття 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає перелік осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Позивач в період з 01.01.2003 по 28.05.2005 проходив службу в державному озброєному органі виконавчої влади та мав спеціальний статус - особа рядового і начальницького складу ОВС (міліціонер).

Суд зазначає, що положеннями ст.11 Закону № 1058, у редакції чинній до 08.06.2007, особи рядового і начальницького складу ОВС не були включені до переліку осіб які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Законом України від 03.04.2007 № 857-V, доповнено пунктом 17 статтю 11 Закону, згідно якого загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи рядового і начальницького складу.

Також, статтею 100 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік", якою встановлено, що у 2007 році особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи рядового і начальницького складу підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і є застрахованими особами. Страхувальниками (платниками страхових внесків до Пенсійного фонду України) є військові частини, підприємства, установи, організації та органи, які виплачують грошове забезпечення для зазначених осіб.

Крім того, до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» питання щодо видів оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій, було врегульовано статтею 66 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини 1 Закону № 1788, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно з приписами пункту 4 статті 1 Закону України від 26.06.1997 №400/97-ВР «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є фізичні особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), та фізичні особи, які виконують роботи (послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок тощо.

Законом N 107-VI від 28.12.2007 до пункту 4 частини 1 статті 1 зазначеного Закону було внесено зміни, а саме платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування вважались фізичні особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), та фізичні особи, які виконують роботи (послуги) згідно з цивільно-правовими договорами, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи рядового і начальницького складу тощо.

Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 зміну визнано неконституційною.

Отже, позивач лише з 2007 року був віднесений до осіб які підлягають і є застрахованими особами. Таким чином, відповідач у вказаний період не був платником внеску щодо позивача, отже, у відповідача відсутні підстави для його розрахунку та сплаті.

Крим цього, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991 до 31.12.2006 страхові внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування з атестованих працівників міліції не утримувались.

Щодо посилання позивача на ч.1 ст. 19 Закону № 1058 та Порядок № 1092, суд зазначає наступне

За положенням пунктом 8 статтю 11 Закону № 1058 Загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, Службі безпеки України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також в органах Міністерства внутрішніх справ України.

За частиною 1 статті 19 Закону № 1058, страхові внески до солідарної системи нараховуються на суми грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям та працівникам воєнізованих формувань у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За положенням ч. 6 ст.20 Закону, за осіб, зазначених у пунктах 8, 11-14, 16 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

На виконання частини 1 статті 19 та частини 6 статті 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Кабінет Міністрів України Постановою від 25 серпня 2004 р. N 1092, яка набирала чинності з 1 січня 2005 року, затвердив Порядок нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за деякі категорії застрахованих осіб.

За пп.1 п.1 Цей Порядок визначає механізм сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) до Пенсійного фонду України за осіб, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, СБУ, інших утворених відповідно до законів військових формуваннях, а також в органах МВС.

Аналіз зазначених положень законодавства свідчить, що вказані положення розповсюджуються на осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а саме на осіб, які проходять строкову військову службу в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Позивач не проходив військову службу в органах Міністерства внутрішніх у справ України, а проходив службу в державному озброєному органі виконавчої влади та, як вже зазначалось, мав спеціальний статус - особа рядового і начальницького складу ОВС (міліціонер).

Отже, на позивача у визначений період вказані норми не розповсюджувались.

Таким чином, саме з 2007 року у відповідача виник обов`язок по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 р. у справі № 200/2078/21-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 р. у справі № 200/2078/21-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 25 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

Г.М. Міронова