Справа № 160/6/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року Справа № 160/6/21
04 січня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, в якій позивач просить суд:
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/6/21 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 р. вищезазначена позовна заява була залишена без руху.
15 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява, якою на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року позивач виправив відповідні недоліки позовної заяви, зокрема, надавши до суду завірені копії позовної заяви та додатків позовної заяви для відповідача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №160/6/21 за вищезазначеним позовом, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
13 квітня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що на теперішній час вважати наявність чинного договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 - немає жодної підстави, оскільки діючим законодавством встановлений певний послідовний порядок укладання такого договору, а саме: отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на право користування земельною ділянкою; розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; прийняття рішення про передачу земельної ділянки у користування; укладання договору земельної ділянки. Тому відсутність рішення про передачу земельної ділянки у користування вказує на відсутність юридичних фактів, які дають підстави для того, щоб прийти до висновку про існування чинного договору оренди земельної ділянки, як підстави нарахування орендної плати за користування землею.
20 квітня 2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в порядку ст. 164 КАС України, в яких підтримано позицію викладену у відзиві на позов.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
При цьому з`ясовано, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 жовтня 2000 року набув право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно засвідчено за реєстраційним номером 4243526 від 11 квітня 2005 року.
Земельна ділянка, на якій знаходиться об`єкт нерухомості, перебував у користуванні позивача на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 17 травня 2001 року № 198.
У зв`язку із втратою чинності пунктом 1 названого рішення Дніпродзержинською міською радою рішенням від 28 грудня 2012 року № 625-30/VІ надано юридичним та фізичним особам земельні ділянки несільськогосподарського призначення по матеріалах інвентаризації та визначено права на них згідно з додатком, до яких відноситься оренда земельної ділянки, площею 0,0944 га, для розміщення нежитлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_2 .
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки па підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі,
Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
З наведених правових норм вбачається, що право оренди земельної ділянки набувається відповідно до діючого законодавства, яким визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, а сама земельна ділянка вважається переданою орендареві в оренду з моменту державної реєстрації права оренди.
Тобто до моменту державної реєстрації права оренди, у орендаря право оренди не виникає і земельна ділянка вважається не переданою.
При цьому, статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Оскільки за договором оренди на орендодавця покладений обов`язок передати земельну ділянку у володіння орендаря, то до моменту передачі земельної ділянки, який визначається ст. 17 Закону України «Про оренду землі» моментом державної реєстрації права оренди, вважається, що орендодавець свій обов`язок за договором оренди не виконав.
Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме манію та їх обтяжень".
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З наведеного вбачається, що до моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки, факт набуття права оренди, як речового права на нерухоме майно, не вважається офіційно визнаним та підтвердженим державою Україна.
Сукупність вказаних нормативно-правових актів дає всі підстави вважати, що до моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки, орендар не набуває права оренди цієї земельної ділянки, сама земельна ділянка вважається не переданою, а право оренди офіційно не визнане та не підтверджене державою Україна.
Відсутність права оренди земельної ділянки та відсутність юридичного факту передачі земельної ділянки, в розумінні ст. 17 Закону України «Про оренду землі», тягне за собою відсутність обов`язків по сплаті орендної плати, як плати за користування, так як за загальним правилом не можна нести обов`язки по сплаті орендної плати за відсутності права оренди та за відсутності юридичного факту передачі земельної ділянки у користування.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Тобто, обов`язок сплачувати орендну плату пов`язаний з договором оренди земельної ділянки та витікає з даного договору.
В разі, якщо договір оренди земельної ділянки не набув чинності, то, відповідно, він не може породжувати зобов`язання, які пов`язані та витікають з нього договору в частині плати за користування землею, так як ці зобов`язання ще не виникли.
Тобто момент підписання договору не співпадає з моментом набуття цим договором чинності, так як момент набуття договором чинності співпадає з державною реєстрацією нього договору.
Момент підписання та укладання договору також не співпадає з моментом виникнення у особи права оренди, так як право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст.125 Земельною кодексу України).
Зі змісту договору оренди встановлено, що останній був складений відповідно до Постанови КМУ від 03.03.2004 р. №220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», згідно положень якої вбачається, що договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації, і тільки після його державної реєстрації він є підставою виникнення відповідних прав та обов`язків, які зафіксовані в його змісті, а до цього часу він вважається таким, що не набрав чинності.
Тобто до моменту державної реєстрації договір оренди земельної ділянки не породжує у орендаря жодних прав та обов`язків сторін, що пов`язані з орендою земельної ділянки, так як цей договір ще не набрав чинності.
Відповідно до вимог п.288.1 ст.288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
При цьому, відповідно до п.288.2 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а відповідно до п.288.3. цього Кодексу об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Пунктом 287 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Судом не враховується позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 26.02.2021 року по справі №804/2811/16, адже в ній викладена позиція зводиться до того, що оформлення договору оренди земельної ділянки (відсутність державної реєстрації) з вини орендаря, не звільняє останнього від обов`язку перерахування плати за землю, на якій розташоване набуте ним майно.
Рішенням державного реєстратора Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №27315541 від 21.12.2015 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - речові права на нерухоме майно, що є похідними (право оренди земельної ділянки) реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно. Відповідно до ст.4-1 даного Закону, зазначено в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, державна реєстрація права держави чи територіальної громади здійснюється після затвердження в порядку, встановленому Земельним кодексом України, документації із землеустрою, за якою здійснене таке формування, одночасно із державною реєстрацією похідного речового права на такі земельні ділянки.

В цьому рішенні також зазначено, що статтею 16 цього Закону та п.36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме манію та їх обтяжень, затверджених постановою КМУ від 17.10.2013 р. №868, передбачена можливість одночасної реєстрації права власності та похідного права в даному випадку права оренди. Для цього заявник подає документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього. Відповідно до п.44 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень: для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку державної або комунальної власності заявник подає витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Суд зазначає, що діючим законодавством реєстрація землі та прав власності на неї розділена між двома відомствами: Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, в якому реєструються речові права на земельні ділянки та їх обтяження та Державним земельним кадастром, в якому реєструються земельні ділянки як об`єкти права.

Тобто, на теперішній час позивач як орендар, не може зареєструвати договір оренди та своє право оренди, доки орендодавець - власник земельної ділянки - в даному випадку Кам`янська (Дніпродзержинська) міська рада, не зареєструє своє право на цю земельну ділянку.

Як було зазначено державним реєстратором в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №27315541 від 21.12.2015 року, порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачена можливість одночасної реєстрації права власності на майно та державної реєстрації права оренди цього майна, але для реєстрації права власності потрібно подавати необхідні документи та мати необхідні повноваження, а саме: надати Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування.

Аргументуючи свою відмову в державній реєстрації права оренди ОСОБА_1 , державний реєстратор послався на те, що позивачем не подано відповідного пакету документів для реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку за територіальною громадою м. Дніпродзержинська в особі Дніпродзержинської міської ради (а саме: рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку), а отже, реєстрація похідного права (права оренди, земельної ділянки) без державної реєстрації права власності на земельну ділянку не є можливою.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався із заявами про державну реєстрацію права оренди позивача на вищевказану земельну ділянку, при цьому йому було відмовлено у такій реєстрації.

Суд зазначає, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Таким чином, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження 14-338цс19, ЄДРСРУ № 87857824).

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 не має статусу орендаря земельної загальною площею 0,0944 га., (кадастровий номер :02:006:04010), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст.125 Земельного кодексу України), а право оренди ОСОБА_1 не пройшло державну реєстрацію у зв`язку з чим він не може вважатися орендарем, а також в тому, що в даному випадку фактично відсутній об`єкт оподаткування, так як та земельна ділянка, яка вказана в договорі оренди, не може вважатися такою, що надана йому в оренду, так як об`єкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди (ст.17 Закону України «Про оренду землі»), у зв`язку з чим відсутні визначені законодавством підстави для нарахування орендної плати та виникнення у позивача податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб.

Відповідачем зазначено, що згідно з розрахунку земельного податку належного до сплати позивачу, відповідач виходив з того, що місцезнаходження об`єкта - АДРЕСА_2 площа земельної ділянки складає 0,0944 га, що дорівнює 944 м.кв.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позивач є власником будівлі за адресою: АДРЕСА_2 . загальною площею 712,8 кв.м. та до нього перейшло право користування земельною ділянкою на якій розміщена вказана будівля, при цьому відповідач при розрахунку позивачу земельного податку виходив з наявності у позивача земельної ділянки площею 944 м.кв., що перевищує площу будівлі власником якої є позивач, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено факт наявності у позивача права власності або набуття позивачем права користування земельною ділянкою площею 944 кв.м., як наслідок податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено земельний податок на земельну ділянку площею 944 кв.м. складено без урахування усіх обставин справи, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, положень чинного законодавства України та доданих до матеріалів справи доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., згідно квитанції від 28.12.2020 року №2188-5426-9949-0913 підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення постановлено в перший робочий день судді - 11 травня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 31.08.2020 року №-0403 ГУ ДПС у Дніпропетровській області, яким мені визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб на суму 71036,19 грн

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 гривень (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко