Справа № 540/2306/21
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2021-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2306/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова В.Ф.,

секретар Рябчич А.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача Ілянди О.І., Малиша О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку 26.02.2021 року включно.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представники підтримали позовні вимоги і зазначили, що позивач 30.09.2017 року звільнився з військової служби, але в день звільнення не було проведено повний розрахунок, а саме ненараховано та невиплачено індексацію грошового забезпечення за весь період служби та компенсація за невикористану відпуску. Про це стало відомо у грудні 2019 року, що стало підставою для звернення до суду. Зазначені суми на виконання рішення суду нараховані в сумі 26012,03 грн та виплачені 26.02.2020 року. Період затримки (з 01.10.2017 по 26.02.2020) становить 1245 днів, із розрахунку що 284,55 грн середньоденний заробіток позивач просить до стягнути 354 246,75 гривень компенсації за затримку розрахунку.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та зазначили, що норми статтей 116,117 КЗпП України не поширюються на військовослужбовців. Спеціальним законодавством у спірних правовідносинах є ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ, ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-ХІІ, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних С (Положення № 1153/2008), яким не передбачено механізм компенсації, гарантування своєчасного розрахунку. Зазначає, що після вступу рішення суду в законну силу, вжито всіх необхідних заходів до виконання рішення суду та виконано його у добровільному порядку. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 в період з 31.10.2012 року по 30.09.2017 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , в Збройних Силах України.

10.05.2020 року позивач звернувся до Херсонського ОАС з позовом до в/ч НОМЕР_1 про зобов`язання нарахувати та виплати всі належні йому суми при звільненні.

Згідно з рішенням Херсонського ОАС від 18.11.2020 року по справі № 540/1213/20, позовні вимоги задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 і зобов`язав нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 вересня 2017 року.

23.02.2021 року рішення суду вступило в законну силу у зв`язку з поверненням П`ятим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 .

25.02.2021 року на виконання рішення суду у справі № 540/1213/20, відповідачем перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 - 26 012,03 гривень, що підтверджується письмовими доказами по справі та не спростовується позивачем.

25.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Предметом спору у цій справі є стягнення коштів на користь позивача у відповідності до статтей 116, 117 КЗпП України за несвоєчасний розрахунок за період з 01.10.2017 по 26.02.2021.

Представники позивача в судовому засіданні визначили, що цей період становить 1245 днів. Середньоденний заробіток/грошове забезпечення позивача становить 284,55 гривень, виходячи із довідок про середній заробіток/грошове забезпечення (серпень- вересень 2017 року) від 17.08.2021 року та довідки розрахунку нарахованої індексації ОСОБА_1 (а.с.53), згідно якої нараховано за серпень 2017 року - 1362,16 грн., вересень - 1453,09 грн. Таким чином, всього грошове забезпечення за серпень - 8633,36, за вересень - 8724,29, відпрацьовано 61 календарний день, що дає підстави визначити середньоденне грошове забезпечення 284,55 гривень.

Судом перевірені такі розрахунки позивача, вони є обґрунтованими та правильними і підлягають врахуванню при прийнятті рішення у цій справі.

Заслухавши позивача та його представників, дослідивши заперечення відповідача викладені у його відзиві на позовну заяву, проаналізувавши письмові докази по справі, приписи діючого законодавства, правові позиції Верховного суду та Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині щодо наявності права у позивача на грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у відповідності до статтей 116, 117 КЗпП України, але з урахуванням встановлених судом обставин у розмірі меншому ніж заявлено позивачем.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доведенню обставини несвоєчасного повного розрахунку з позивачем, оскільки це встановлено рішенням Херсонського ОАС (справа №540/12/13/20), яке вступило в законну силу.

Як вже зазначено вище, ОСОБА_1 на виконання вказаного рішення виплачено 26.02.2021 року 26 012,03 гривень.

Суд зазначає, що в адміністративному судочинстві спори про захист порушеного права працівника при звільненні за загальним правилом регламентуються нормами спеціального законодавства, однак їх спеціальне правове регулювання не містить правил, які б висвітлювали процедуру здійснення певного розрахунку зі звільненим працівником. Це свідчить про те, що при вирішенні таких спорів слід застосовувати не лише спеціальні норми, а й норми трудового законодавства КЗпП України.

З цих підстав, суд відхиляє обґрунтування відповідача, щодо неможливості застосування таких норм у справах за позовами військовослужбовців.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку позицію ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд зазначив, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

На підтримку наведеної вище позиції ВП Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена справа переглядалась ВС КАС за позовом військовослужбовця щодо компенсації за неотримане речове майно та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що свідчить про їх ідентичність з цією справою незалежно від того що позивачу у цій справі не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку та ненараховано індексацію на грошове забезпечення.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за порушення її приписів та невиплату працівнику відповідних (всіх) сум при звільненні.

Отже, компенсація за невикористану відпустку, ненарахована індексація належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати військовослужбовцю, що звільняється, згаданої компенсації на день виключення його зі списків особового складу військової частини.

При визначені суми, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , суд враховує ті обставин, що він звільнився зі служби 30.09.2017 року і лише в грудні 2019 року почав ініціювати перед відповідачем питання, щодо нарахування та виплати належних йому сум, а до суду звернувся 10.05.2020 року, тобто через 2 роки 6 місяців.

Суд зазначає, що не є належним обґрунтуванням позивача щодо тривалого незвернення до суду ті обставини, що йому не було відомо про порушення його прав на день звільнення зі служби, оскільки позивач в день звільнення отримав певну грошову суму, виходячи з якої він мав можливість визначити чи в повній мірі проведено з ним розрахунки, а за наявності сумнівів мав право та можливість отримати розрахунки виплачених сум та вжити заходів, щодо поновлення порушеного права як позасудовому так і в судовому порядку.

Крім того, суд зазначає, що не нарахування та невиплата сум стягнутих за рішенням суду у справі № 540/1213/20 відбулось не за останній місяць служби позивача, а було триваючим порушенням починаючи з 20016 року по день його звільнення.

Така пасивна поведінка позивача та тривале не звернення до суду є однією з підстав зменшення розміру суми за затримання повного розрахунку.

Суд зазначає, що питання нарахування та стягнення всіх заявлених позивачем сум у справі 540/1213/20 не було безспірним і мало зі сторони відповідача певні правові обґрунтування виходячи з законодавчих колізій, специфіки військової служби, що і дало суду підстави для часткового задоволення позовних не тільки з підстав непідтвердження невиплати сум, але за відсутності протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем сума компенсації у розмірі 354 264,75 грн за затримку розрахунку на суму 26 012,03 гривень є необґрунтованою та неспівмірною, оскільки вона у 136 разів перевищує невиплачену суму та складає сорок середніх заробітних плат/грошового забезпечення позивача при несвоєчасній виплаті трьох, що свідчить про непропорційність заявлених вимог наслідкам правопорушення, є явно нерозумним і несправедливим по відношенню до відповідача і дає суду право на зменшення розміру його відповідальності.

Суд вважає, що з урахуванням всих наведених обставин, наявності спору між сторонами щодо невиплати сум, враховуючи пасивну поведінку позивача та добровільне виконання рішення суду після його вступу в законну силу, достатньою та справедливою компенсацією за затримку розрахунку є сума невиплачених позивачу коштів 26 012,03 гривень.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , с. Чорнобаївка, Білозерського району, Херсонської області) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 26012,03 гр. (двадцять шість тисяч дванадцять грн. 03 коп.) з обов`язковим утриманням податків та зборів.

В задоволені інших вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 25 серпня 2021 р.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000