Справа № 380/9130/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 рокуСправа № 380/9130/20 пров. № А/857/12359/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Затолочного В.С., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання - Ратушній М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, Львівського апеляційного суду та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (суддя Кухар Н.А., м.Львів, повний текст складено 27 травня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної судової адміністрації України (далі ДСА), Львівського апеляційного суду (далі ЛАС) та Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) в якому просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним 268490 грн шляхом списання цієї суми на користь позивача з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА, у порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901-VI) та постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845 (далі Постанова №845).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДСА на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану правовим актом, визнаним неконституційним, в розмірі 255200 грн, шляхом списання цієї суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА, у порядку передбаченому Законом №4901-VI та Постановою №845. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі із посиланням на окремі обставини справи вказує, що підстави для застосування приписів статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК) у спірних відносинах відсутні, оскільки судом не встановлено з боку ДСА, як розпорядника бюджетних коштів, прийняття незаконних рішень щодо нарахування та виплати вихідної допомоги, крім того спірна допомога не є збитками.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття закону, який визнано неконституційним, а саме підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.04.2014 (далі - Закон №1166-VII) обумовило завдання позивачу матеріальної шкоди у вигляді невиплаченої вихідної допомоги при виході у відставку (недоотриманий дохід).

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 , працював суддею: з 20.12.1994 по 22.09.2016, зокрема з 09.04.2008 по 22.09.2016 на посаді судді Апеляційного суду Львівської області.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 №1515-VIII позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 № 47-к на цій підставі відраховано зі штату суду.

Позивач зазначає, що при звільненні у відставку йому не виплачувалася вихідна допомога.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регулюють Конституція України, Закон України від 07.07.2010 «Про судоустрій і статус суддів» (втратив чинність частково; далі - Закон №2453-VI) та Закон України від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон №1402-VIII).

Частиною першою статті 136 Закону №2453-VI (в редакції до 01.04.2014) передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, набрав чинності 01.04.2014 виключено статтю 136 Закону №2453-VI.

Надалі Верховна Рада прийняла Закон №1402-VII, набрав чинності 30.09.2016. Згідно з пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон №2453-VI (із наступними змінами), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Частиною першою статті 143 Закон №1402-VII установлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

З наведеного слідує, що у період з 01.04.2014 по 30.09.2016 суддям, звільненим з посади у відставку, не було передбачено виплату вихідної допомоги. Позивач звільнений у відставку саме у цей період 22.09.2016; вихідна допомога при звільненні у відставку позивачу виплачена не була.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 (далі- Рішення №2-р(ІІ)/2020, КСУ відповідно) у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII.

Відповідно до частин першої, другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення

Аналогічні положення щодо строку втрати чинності актом (його окремими положеннями) встановлені статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні КСУ від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення.

Таким чином, Рішення КСУ №2-р(ІІ)/2020 не поширює свою дію на правовідносини, які виникли до прийняття цього рішення, тобто, до 15.04.2020 включно.

У своєму Рішенні №2-р(ІІ)/2020 КСУ наголошував на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, відповідно до якої право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку. За своєю юридичною природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, прийняття Рішення КСУ №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку відповідно до частини першої статті 136 Закону №2453-VI в первинній її редакції, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №826/15692/16.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У свою чергу, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає ЦК.

Згідно статті 1175 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття КСУ рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку з чим правова основа правовідносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.

Також обов`язковою передумовою для виникнення права на відшкодування шкоди є наявність встановленої у законі процедури присудження та сплати такої компенсації.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Бюджетного кодексу України (далі БК) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом підпункту 2 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 22 ЦК передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналіз наведених вище правових норм та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що недоотриманий позивачем дохід у вигляді вихідної допомоги при виході у відставку не може вважатися матеріальною шкодою (збитками) у розумінні статей 22 та 1175 ЦК, які за аналогією закону застосуванню не підлягають.

Крім цього, відповідно до частини другої статті 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на момент 08.09.2016 в позивача не могло виникнути законних сподівань на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки до 30.09.2016 діяла правова норма підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, яка була чинною.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права не знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволені позову в повному обсязі, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до частини першої-другої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2021 року відстрочено ДСА сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3828 грн. Станом на час прийняття вказаного судового рішення судовий збір не сплачено, а тому такий підлягає стягненню.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Державної судової адміністрації України судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3828 грн (три тисячі вісімсот двадцять вісім гривень) за наступними реквізитами «Отримувач - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106; найменування коду класифікації доходів бюджету: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050); призначення платежу *;101; код платника; судовий збір; № справи.».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді В. С. Затолочний
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 20 серпня 2021 року.