Справа № 380/9841/21
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9841/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними постанов,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява заяви ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій позивач просить:

- визнати протиправною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.05.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_1 у ВП № 59080165;

- визнати протиправною постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.05.2021 про виведення виконавчого провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 стягнуто з ТОВ «Львівські автобусні заводи» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 06 червня 2017 року в розмірі 12116,00 грн. ВП № 59080165 за наслідками виконання вищевказаного рішення приєднано до зведеного виконавчого провадження № 62328983. Матеріали зведеного виконавчого провадження передано для організації подальшого виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Господарським судом Дніпропетровської області 08.12.2020 відкрито провадження у справі № 904/5819/20 про банкрутство ТОВ «Львівські автобусні заводи» та введено мораторій з 08.12.2020 на задоволення вимог кредиторів. 09.12.2020 на веб-сайті ВГС України офіційно оприлюднено оголошення про порушення справи про банкрутство ТОВ «Львівські автобусні заводи». 25.05.2021 державним виконавцем прийнято постанову про виведення виконавчого провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983. Підставою для винесення постанови вказаної відповідача було завершення виконавчого провадження № 59080165. Як вбачається з постанови відповідача про повернення виконавчого листа стягувачу від 25.05.2021 підставою для повернення слугував п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на думку виковці, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Позивач вважає вказану постанову протиправною, оскільки відповідач перш ніж повернути виконавчий лист, повинен був звернутись до Господарського суду Дніпропетровської області в рамках відкрито виконавчого провадження у справі про банкрутство боржника, з відповідним поданням про можливість реалізації майна боржника, про існування якого відповідач вказує у постанові про повернення виконавчого листа стягувачу. Відповідно протиправною позивач вважає і постанову про виведення виконавчого провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983.

Відповідач позов не визнає. У відзиві на позовну заяву покликається на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 59080165 по виконанню виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у справі № 466/2517/18 про стягнення з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 06 червня 2017 року в розмірі 12116. 23.07.2019 виконавче провадження № 59080165 приєднано зведеного виконавчого провадження № 62328983. З метою забезпечення виконання виконавчого документа державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Також арешт накладено на всі рахунки боржника виявлені під час примусового виконання рішення, кошти на рахунках відсутні. Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, за боржником зареєстровані транспортні засоби в кількості 62 одиниці, на які накладено арешт та оголошено в розшук, станом на сьогодні транспортні засоби не розшукано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстровано об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області 08.12.2020 у справі № 904/5819/20 відкрито виконавче провадження у справі про банкрутство ТОВ «Львівські автобусні заводи» та введено з 08.12.2020 мораторій на задоволення вимог кредиторів. Стверджує, що всі здійснені виконавцем заходи щодо розшуку боржника або його майна виявилися безрезультатними. Відтак, 25.05.2021 державним виконавцем прийнято постанову про виведення виконавчого провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983. Стверджує, що оскаржувані постанови прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою від 08.07.2021 суд задовольнив клопотання позивача та звільнив його від сплати судового збору за подання цього позову.

Ухвалою судді від 08.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі; витребувано у відповідача матеріали виконавчих проваджень, в межах яких прийнято оскаржувані постанови.

Витребувані матеріали надійшли на адресу суду 23.07.2021.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 59080165 по виконанню виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у справі № 466/2517/18 про стягнення з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 06 червня 2017 року в розмірі 12116, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області 08.12.2020 у справі № 904/5819/20 відкрито виконавче провадження у справі про банкрутство ТОВ «Львівські автобусні заводи» та введено з 08.12.2020 мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.05.2021, керуючись ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», виведено виконавче провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.05.2021, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у справі № 466/2517/18 повернуто стягувачу.

Вважаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.05.2021 у ВП № 59080165 та постанову від 25.05.2021 про виведення виконавчого провадження № 59080165 із зведеного виконавчого провадження № 62328983 протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VІІІ).

Оскаржувана постанова про повернення виконавчого стягувачу прийнята на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VІІІ.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону №1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Закону №1404-VІІІ у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

- забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах;

- забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій;

- не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

- зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

- не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Частиною 5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Дія мораторію не поширюється на будь-які дії довірчого власника щодо об`єкта довірчої власності, довірчим засновником якої є боржник. Дія мораторію не поширюється на процедуру обов`язкового звернення стягнення на об`єкт довірчої власності.

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації, а також ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому цим Кодексом.

Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий.

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном боржник має право задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію (ч. 6 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до п. 4 ст. 34 Закону №1404-VІІІ виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Частиною 3 ст. 59 Закону №1404-VІІІ передбачено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону №1404-VІІІ начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки всі здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржинка виявилися безрезультатними, то у державного виконавця були підстави для поверення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VІІІ.

Таким чином, суд не встановив протиправності дій державного виконавця при поверненні виконавчого документа стягувачу згідно з оскаржуваною постановою.

Суд зауважує, що позивач помилково трактує норму ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, як таку, що зобов`язувала державного виконавця звернутися до господарського суду.

Оскільки майна виявлено не було, то й підстав для звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, за ухвалою господарського суду не було.

Водночас суд зазначає, що відповідно до ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

З огляду на приписи ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства позивач повинен був звернутися до господарського суду письмовою заявою з вимогою до боржника.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не знаходять належного правового обґрунтування, тоді як відповідачем доведено правомірність своїх рішень, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 72, 77, 139, 243-246, 255, 257, 271, 272, 287, п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення», підп. 15.5 п. 15 розділу VIІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними постанов відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч. 1 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його складення, з урахуванням положення до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м. Київ, вул. Городецького, буд. 13; )

Суддя Сидор Н.Т.