Справа № 400/6644/21
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

25 серпня 2021 р. № 400/6644/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., ознайомившись із матеріалами

позовної заявиТовариства з обмеженою відповідальністю "САНС-ТРАНС", вул. Космонавтів, 65 И, офіс 1, м. Миколаїв, 54028,
до відповідача:Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область), пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135,
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; визнання протиправною та скасування постанови від 10.08.2021 № 281980,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "САНС-ТРАНС" (далі - позивач) звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

"1. Прийняти даний адміністративний позов до розгляду та відкрити провадження у справі.

2. Визнати протиправними дії Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) щодо визначення Товариству з обмеженою відповідальністю "САНС-ТРАНС" суми плати за проїзд великового транспортного засобу у розмірі 2,80 євро згідно з розрахунком № 300227 від 01.07.2021.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 281980 від 10.08.2021.

4. Зобов`язати Відповідача повернути ТОВ "САНС-ТРАНС" суму плати за проїзд великовагового транспортного засобу у розмірі 2,80 євро згідно з розрахунку № 300227 від 01.07.2021 шляхом перерахування грошових кошитів на рахунок Позивача: п/р НОМЕР_1 у банку ПАТ "ПРИВАТБАНК", м. Миколаїв, МФО 326610.

5. Відшкодувати ТОВ "САНС-ТРАНС" понесені судові витрати по сплаті судового збору та по оплаті правової допомоги за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті."

Розглядаючи питання щодо можливості прийняття позовної заяви до розгляду, суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

На переконання суду, позивач об`єднав у позовній заяві позовні вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства, а саме: позовну вимоги за № 3 (підлягає до розгляду в порядку адміністративного судочинства) та позовну вимогу за № 4 (підлягає до розгляду в порядку господарського судочинства).

Окремо суд зазначає, що позовна вимога за № 2 не підлягає до розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 803/3/18, розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача, тому він не може бути предметом спору. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такі вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, розрахунок плати за проїзд, так само, як і дії щодо його складання та визначення перевізнику плати за проїзд не підлягають до оскарження в судовому порядку.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання повернути плату за проїзд.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Укртрансбезпеку, шляхом реорганізації (злиття) Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення № 103), Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з підпунктами 15, 27 пункту 5 Положення № 103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що відповідач виконує функції габаритно-ваговогоконтролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Отже, положеннями чинного законодавства визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати.

При цьому за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

У постанові від 12.02.2020 у справі № 926/16/19 (справа за позовом про стягнення з перевізника плати за проїзд) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до положень частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, у тому числі й на користь держави) мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Позовна вимога про зобов`язання повернути сплачену позивачем плату за проїзд у сумі 2,80 євро (платіжне доручення від 02.08.2021 № 161 про сплату 100 грн) не є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 10.08.2021 № 281890 про накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу в сумі 8 500 грн.

Нарахування плати за проїзд не є наслідком винесення постанови від 10.08.2021 № 281890, а наслідком визначення відповідачем такої плати у розрахунку плати за проїзд від 01.07.2021 № 300227.

Як зазначено вище, скасування такого розрахунку, так само як і визнання протиправними дій з його складення не може бути предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позовна вимога про зобов`язання повернути сплачену позивачем плату за проїзд є способом захисту майнового інтересу позивача.

Згідно з вищезазначеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, стягнення плати за проїзд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

На переконання суду, вимоги про зобов`язання повернути перевізнику плату за проїзд також не належать до юрисдикції адміністративного суду.

Ураховуючи суть позовної вимоги та суб`єктний склад спірних правовідносин, такий спір належить розглядати в порядку господарського судочинства, оскільки він не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо повернення коштів.

Отже, у зв`язку з об`єднанням позивачем в позовній заяві позовних вимог, що належить розглядати за правилами різного судочинства (порушенням правил об`єднання позовних вимо), позовну заяву належить повернути.

За приписами пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Одночасно суд роз`яснює позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частина восьма статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, керуючись пунктом 6 частини четвертої статті 169, статтями 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву і додані до неї матеріали повернути.

2. Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями). Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна