Справа № 440/7131/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2021 р.Справа № 440/7131/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 08.02.21 року по справі №440/7131/20

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (із виплати додаткової відпустки) із розрахунку 469,76 в день за період з 29 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року тривалістю 91 календарний день у сумі 42748,16 грн.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що відповідачем при його звільненні з військової служби у травні 2020 року не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки, а її виплату проведено лише 28 серпня 2020 року. З огляду на зазначене, вважаючи наявне у нього право на одержання середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум, звернувся до суду з адміністративним позовом

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 418,70 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 в адміністративній справі №440/7131/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що 28.05.2020 позивача було звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом «д» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року №3597 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 травня 2020 року №10§ виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Отже, позивач проходив військову службу за контактом у військовій частині НОМЕР_1 з 25.11.2019 по 28.05.2020 та в цей час перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що у період з 03.07.2019 по 25.11.2019 позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка є самостійною юридичною особою, де позивач перебував на грошовому забезпеченні. За період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 позивачу додаткова відпустка, як у часнику бойових дій не надавалась. Посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 було видано позивачу 11 листопада 2015 року, з чого можна зробити висновок, що він набув права на додаткову відпустку як учасник бойових дій з 03 липня 2019 року. Зазначає, що за період проходження позивачем служби у військовій частині НОМЕР_1 з 25.11.2019 по 28.05.2020 ним не надавалось жодної інформації до відділу персоналу військової частини НОМЕР_1 про надання йому статусу учасника бойових дій, крім того при звільненні позивач не звертався з відповідним рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату йому компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій. Вказує, що твердження позивача про те, що військовій частині НОМЕР_1 було відомо про наявність у позивача статусу учасника бойових дій з його особової справи 25.11.2019, в день зарахування його до списків особового складу є цілком хибним та не підтвердженим жодними доказами. Посилається, що на момент зарахування позивача 25.11.2019 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у останньої була відсутня його особова справа. Зазначає, що у період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 неодноразово вживались заходи щодо отримання особової справи позивача, проте ні у військовій частині НОМЕР_2 , ні у Харківському обласному військовому комісаріаті м. Харків особової справи позивача не було, а тому вина військової частини НОМЕР_1 у несвоєчасному надходженні особової справи позивача відсутня. Вказує, що військовою частиною НОМЕР_1 в повному обсязі виплачена позивачу грошову компенсацію за невикористану ним додаткову соціальну відпустку за 2019 та 2020 роки (28 днів) у сумі 12757,02 грн. Той факт що військовій частині НОМЕР_1 станом на 28.05.2020 не було відомо про наявність у позивача підстав для отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, вказує на відсутність протиправної бездіяльності у діях військової частини НОМЕР_1 .

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до ст.304 КАС України.

Судом апеляційної інстанції на адресу позивача, яка зазначена останнім в позовній заяві, направлялася судова повістка, проте до суду повернувся поштовий конверт, який містив відмітку відділення поштового зв`язку - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч.10 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

З урахуванням наведеної вище норми, позивач є учасником справи, який належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги судом.

Відповідач про дату час та місце розгляду справи був повідомлений заздалегідь та належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 травня 2020 року №105 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення взводу снайперів військової частини НОМЕР_1 , відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом д (через службову невідповідність), з 28 травня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 11 листопада 2015 року.

При звільненні позивача зі служби Військовою частиною НОМЕР_1 не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі №440/4874/20 закрито провадження у справі №440/4874/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії у зв`язку з тим, що виплата компенсації за соціальну відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2019 по 2020 роки (28 днів) у сумі 12757,02 грн проведена відповідачем 28 серпня 2020 року.

Ухвала суду набрала законної сили 16 листопада 2020 року.

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, визначено розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 418,70 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою відповідачем ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджено завіреною копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 11 листопада 2015 року (а.с.12).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 травня 2020 року №105 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення взводу снайперів в/ч НОМЕР_1 , відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу було звільнено з військової служби за контрактом у запас за підпунктом д (через службову невідповідність), з 28 травня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Так, відповідачем по справі було здійснено виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки у сумі 12757,02 грн. лише 28.08.2020 року (платіжне доручення №848 від 27.08.2020), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за період з 29 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.01.2021 року по справі №240/12238/19 в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямопропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, виходячи в даному випадку з принципу пропорційності, вважає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 418,70 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем за період проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_1 з 25.11.2019 по 28.05.2020 не надавалось жодної інформації до відділу персоналу військової частини НОМЕР_1 про надання йому статусу учасника бойових дій, а відповідачем у період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 неодноразово вживались заходи щодо отримання особової справи позивача, однак ні у військовій частині НОМЕР_2 , ні у Харківському обласному військовому комісаріаті м. Харків особової справи позивача не було, а тому вина військової частини НОМЕР_1 у несвоєчасному надходженні особової справи позивача відсутня, то колегія суддів відхиляє такі доводи, як такі, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи, оскільки така інформація мала міститися в особовій справі позивача і ненадання певним органом державної влади цієї інформації відповідачу не може слугувати підставою для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2020 роки. Відсутність у відповідача особової справи позивача не може звільняти останнього від виконання покладеного на нього чинним законодавством обов`язку щодо своєчасної виплати всіх належних військовослужбовцю сум при звільненні його з військової служби. Окрім того, передача особової справи позивача від однієї військової частини до іншої жодним чином не залежить від останнього та не є його обов`язком.

З урахуванням наведених вище висновків, посилання в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з тим, що відповідачу станом на 28.05.2020 не було відомо про наявність у позивача підстав для отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, а тому це вказує на відсутність протиправної бездіяльності у діях Військової частини НОМЕР_1 та відповідно на неможливість застосування наслідків, передбачених ст.117 КЗпП України, є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 по справі № 440/7131/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 25.08.2021 року