Справа № 640/4875/20
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Київ № 640/4875/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом доОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
Суд прийняв до уваги таке:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому просить суд:

скасувати рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років № 5 від 24.01.2020 року щодо відмови в підтвердженні права на зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 12.02.2000 року по 01.01.2003 року та з 02.01.2003 року по 31.01.2013 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 01.10.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є особою, яка набула права на призначення і отримання пенсії на пільгових умовах у зв`язку з роботою шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За твердженням позивача, зазначене підтверджується наступними обставинами. З 12.02.2000 вона прийнята на роботу у відділ плазмол, каланхоє апартаником БВП по 3 розряду, з 02.01.2003 переведена - апаратником ПСР відділу плазмол, каланхоє, з 31.01.2013 звільнена за власним бажанням.

Як зазначає позивачка, зазначений період трудової діяльності є роботою з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За словами позивача, її трудовий стаж на посадах, дає право на призначення пільгової пенсії значно перевищує показник визначений п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Додає, що з метою підтвердження трудового стажу, стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах у період роботи з 12.02.2000 по 01.01.2013 у ПАТ «Біофарма» і подальшим призначенням пенсії, позивачка у січні 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з відповідним пакетом документів, що необхідний для підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, в тому числі отримані від Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації у зв`язку з припиненням ПАТ «Біофарма» і передачею відповідних справ до архіву.

Однак, як зазначає позивач, листом відповідач повідомив йому, що рішенням № 5 від 24.01.2020 Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, про результати розгляду заяви при Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві їй відмовлено в підтвердженні зарахування вказаних періодів роботи до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Крім того, листом від 03.02.2020 №2600-0314-8/7304 відповідач повідомив, що в призначенні пільгової пенсії за віком відмовлено.

Разом з тим, як наголошує позивач, відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", обов`язковими умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, є досягнення відповідного віку, зайнятість протягом повного робочого дня, відповідність назви професії чи посади, за якою працювала особа, назвам, вказаним у Списку виробництві, робіт, професій і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, чинному на період роботи працівника, атестація робочого місця відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442.

Наголошує, що відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, що діяла на момент роботи позивача на пільгових посадах) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років і 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За твердженням позивача, аналіз наданих позивачем відповідачу документів в їх сукупності дає підстави стверджувати, що позивачка виконувала роботи саме за Списком № 2 і має право виходу на пенсію на пільгових умовах за Списком №2.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю.

Позивач подав відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулось до відповідача з заявою і пакетом документів, в якій просила призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку за списком № 2 відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", прикінцевих Положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи".

Як видно з позовної заяви, та не заперечується відповідачем при подачі заяви щодо призначення пенсії на пільгових умовах, до пенсійного органу надано наступні документи:

- копія трудової книжки;

- оригінал архівної довідки про підтвердження пільгового стажу від 15.08.2019 року № 108-11022;

- оригінал архівної довідки про перейменування підприємства від 16.08.2019 року № 108- 11056;

- витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувачі, про ліквідацію підприємства;

- копією особової картки Т-2;

- копією наказу про проведення атестації робочого місця від 24.01.2000 року № 9-Д га переліком посад які підтвердили атестацію;

- копією наказу про атестацію робочих місць від 25.01.2005 року№ 19-Д та переліком посад які підтвердили атестацію;

- копією наказу про атестацію робочих місць від 25.01.2010 року № 25-Д та переліком посад які підтвердили атестацію.

Подача вказаних документів відповідачем не заперечується.

За результатом розгляду документів ОСОБА_1 листом від 29.01.2019 року №2600-0301-8/5692 відповідач повідомив, що 24.01.2020 Комісія з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років рішенням №5 відмовила в зарахуванні пільгового стажу.

Також, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 03.02.2020 року №2600-0314-8/7304 повідомило, що в призначені пільгової пенсії за віком відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням комісії та відмовою органу пенсійного фонду, вважаючи її неправомірною та такою, що порушує її законне, конституційно гарантоване право на належний соціальний захист та відповідне пенсійне забезпечення, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), Законами України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ), "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV), Порядком застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі по тексту - Порядок № 383), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637).

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) № 137-V 14 вересня 2006 року, визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788- XII (в редакції закону на час роботи позивача на пільгових посадах) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з шкідливими і важкими умовами праці. - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років і 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Така правова позиція щодо застосовування норми Закону в часі узгоджується з висновком Верховного Суду України від 01.07.2014 (справа № 21-244а14), де суд зазначив: «Вирішуючи питання про застосування зазначених норм закону у часі, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Також відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року № І-р/2020 суд зазначив, що особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закон) № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14. пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 рокі віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги рішення Конституційного Суду України суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на вихід на пенсію при досягненні 50 років при наявності 25 років стажу і з них не менше 10 років пільгової роботи.

Суд констатує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 і при зверненні за призначенням пенсії 01.10.2019 року досягла 50 річного віку.

Згідно зі ст. 62 Закону України „Про пенсійне забезпечення" основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» № 637 від 12.08.1993 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики. письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №383 від 18.11.2005 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

Списком № 2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року №162 розділом ХХШ підрозділом 2250100а зазначено посада апаратники всіх найменувань за якою працювала позивач, також затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №36 розділом XVIII підрозділом 18. 1а-3 зазначено посада апаратники за якою працювала позивач (СПИСОК N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах (Постанова КМ, КМ України, від 11.03.1994, № 162 "Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах").

Таким чином, ОСОБА_1 працювала на посадах, які передбачені Списком 2 постанов Кабінету Міністрів України в період з

Щодо проведення атестації робочих місць, слід зазначити наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 р. № 442 та розробленими на виконання вказаної Постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими Постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 № 41.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

У зв`язку з цим, суд зазначає, матеріали справи містять 3 накази ПАТ «Біофарм», (підприємство, де працювала позивач) про проведення атестації робочих місць (від 24.01.2000 №9-Д, від 25.01.2005 №19-Д, від 25.01.2010 № 25-Д).

Аналогічні висновки, щодо обставин проведення атестації підприємством та відсутності у потреби працівника додаткового доведення пільгового стажу по спискам, викладені в постановах Верховного Суду України від 10.09.2013 року № 21-183а13, від 25.11.2014 року № 21-519а14, від 17.03.2015 року № 21-585а14.

Таким чином, підсумовуючи наведене у сукупності в контексті викладених нормативно-правових актів та обставин, суд зазначає, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах у ОСОБА_1 були наявні усі підстави, передбачені п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що суд дійшов висновку, що рішення від 24.01.2020 № 5 Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, про результати розгляду заяви при ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України»" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства"» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З аналізу статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині зобов`язального характеру шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 01.10.2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції з 15.12.2017) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні ст. 73 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

За таких умов, судові витрати, здійснені позивачем, стягуються відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Скасувати рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років № 5 від 24.01.2020 року щодо відмови в підтвердженні права на зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 12.02.2000 року по 01.01.2003 року та з 02.01.2003 року по 31.01.2013 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 01.10.2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя Р.О. Арсірій