Справа № 640/17818/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2021 року м. Київ № 640/17818/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержавної податкової служби України, Державна фіскальна служба України
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України (далі також ДПС України), в якому просить:

- визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо відмови в розрахунку позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах ДФС;

- зобов`язати Державну податкову службу України, як правонаступника Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності, прийняти рішення про призначення виплати позивачеві одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та надіслати у встановлений законом строк до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві для здійснення розрахунку, нарахування, та виплати позивачеві одноразової грошової допомоги, виходячи із 200-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, тобто станом на 02 жовтня 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позов обґрунтовано тим, що наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 20.06.2017 року №571-о по особовому складу податкової міліції звільнено підполковника податкової міліції в запас за пунктом 64 "б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовими начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до Довідки МСЕК серії АГ №0006617 та серії АВ 1027578 від 02.10.2018 року позивачу встановлено 2 групу інвалідності та 70 % втрати працездатності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби.

Позивач звернулася до Державної фіскальної служби України із заявою від 20.03.2019 року про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності та втратою працездатності у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Водночас, листом Державної фіскальної служби України від 28.03.2019 року №2468/У/99-99-04-04-02-14 повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати їй одноразової грошової допомоги з тієї підстави, що Законом України "Про міліцію" втрачено чинність 07.11.2015 року.

Не погоджуючись із вказаною позицією Державної фіскальної служби України позивач звернулася до суду з цим позовом, визначивши відповідача Державну податкову службу України, як правонаступника Державної фіскальної служби України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України".

Через канцелярію суду 02.12.2019 року ДПС України подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ДПС України не є належним відповідачем у цій справі, оскільки, позивач проходила службу у Головному управлінні ДФС у м. Києві. Податкова міліція не входить до структури ДПС України, з огляду на що, ДПС України не порушено прав позивача.

Через канцелярію суду 23.12.2019 року позивачем подано заяву про заміну відповідача, в якій зазначено, що при поданні позову позивач керувався чинною на той час редакцією постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України", якою утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України шляхом поділу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.01.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну відповідача відмовлено. Залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державну фіскальну службу України.

Через канцелярію суду 03.03.2021 року ДПС України подано додаткові пояснення щодо належного відповідача справі.

ДФС України правом на подання відзиву не скористалася.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до витягу з наказу ГУ ДФС у м. Києві від 20.06.2017 року №571-о звільнено ОСОБА_1 з посади та податкової міліції в запас за підпунктом «б» пункту 64 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до копій Довідок до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 02.10.2018 року серії АН №0006617 та № АВ1027578 (повторно) ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, причиною інвалідності визначено захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

20.03.2019 позивач звернувся з заявою до ДФС України відповідно до якої останньою подано документи для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, що сталося у період проходження служби. Згідно з заявою позивач просила виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з тим, що 02.10.2018 року позивачу установлено другу групу інвалідності, яка сталася внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Листом ДФС від 28.03.2019 №2468/У/99-99-04-04-02-14 поінформовано позивача, що розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України або прийняття нового нормативно-правового акта, зокрема, зазначено, що проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції законодавчо не врегульовано, така виплата здійснюється на підставі судових рішень, що набрали законної сили.

Вважаючи відмову ДФС України щодо виплати одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, заперечення, додаткові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями Конституції України: держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина п`ята статті 17); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46).

Відповідно до пункту 356.1 статті 356 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час встановлення позивачу інвалідності - 20.10.2018 року) держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Частиною шостою статті 23 Закону України "Про міліцію" від 02.07.2015 року №580-VIII (зі змінами, втратив чинність з 07.11.2015 року згідно з Законом України від 02.07.2015 року №580-VIII) встановлювалось, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року №580-VIII (набрав чинності з 07.11.2015 року, зі змінами згідно з Законом України від 23.12.2015 року №900-VIII - набрав чинності з 29.12.2015 року): за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб (абзац другий); право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" (абзац третій).

Конституційний Суд України в рішеннях від 06.07.1999 року №8-рп/99 та від 20.03.2002 року, надаючи тлумачення, зокрема, Закону України "Про міліцію" в контексті встановлених соціальних гарантій вказав, що суспільні відносини, врегульовані цим Законом, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей". Конституційний Суд України дійшов висновку, що ці положення поширюються і на службу в податковій міліції.

З огляду на таке правове регулювання, суд доходить висновку про помилковість доводів відповідача щодо непоширення на позивача як працівника податкової міліції гарантій, встановлених для працівників міліції, позаяк статтею 356 Податкового кодексу України особам начальницького і рядового складу податкової міліції та членам їхніх сімей гарантувався правовий та соціальний захист згідно на рівні гарантій соціального і правового захисту працівників міліції, зокрема, право на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, що встановлювалось статтею 23 Закону України "Про міліцію".

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 затверджено "Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" (Порядок №850), яким визначено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

За змістом пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, вона не поширюється на осіб, у яких право на отримання одноразової допомоги виникло до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" від 13.02.2015 року 208-VIII (набрав чинності з 12.03.2015) та на осіб, які проходили службу в складі національного контингенту чи національного персоналу в міжнародних операціях

Судом встановлено, що інвалідність ІІ групи ОСОБА_1 встановлено з 02.10.2018 року, причиною інвалідності визначено захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

З огляду на положення пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", яким передбачено право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про міліцію" та здійснення виплат в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, враховуючи те, що позивачу встановлено інвалідність 02.10.2018 року, суд дійшов висновку, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, як передбачалось статтею 23 Закону України "Про міліцію" відповідно до Порядку №850 (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 року у справі №281/490/17).

Порядком №850 встановлено:

днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (абзац другий пункт 2);

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови (пункт 9);

призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги (пункт 14).

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, позивач просить суд визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо відмови в розрахунку позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах ДФС.

Разом з тим, з огляду на встановлені судом обставини, ДФС України розглянуло заяву позивача від 20.03.2019 року про виплату одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення 02.10.2018 року другої групи інвалідності, яка сталася внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби не у спосіб, встановлений Порядком №850, відповідно не реалізувало своїх повноважень відповідно до Порядку №850 щодо прийняття рішення за заявою, не розглянуто додатків, доданих до заяви, які підтверджують наявність підстав для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, не зроблено висновку про наявність чи відсутність підстав для здійснення призначення і виплати одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 14 Порядок №850.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій ДФС України щодо відмови в розрахунку позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах ДФС.

В той же час, судом встановлено наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ДФС України щодо нерозгляду заяви позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Порядку №850 та зобов`язання ДФС України розглянути заяву позивача від 20.03.2019 року та додані до неї додатки відповідно до Порядку №850.

Крім того, на переконання суду, належним способом захисту позивача є розгляд ДФС України заяви позивача від 20.03.2019 року відповідно до Порядку №850, за наслідками чого має бути прийнято рішення, передбачене пунктом 9 Порядку №850. При цьому відповідач не може посилатись на відсутність права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу внаслідок відсутності окремого порядку чи непоширення гарантій, встановлених пунктом 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", оскільки позивач проходив службу в податковій міліції.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДПС України прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 року «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 846 від 25.09.2019 року), Кабінетом Міністрів України постановлено утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Відповідно до абзацу четвертого, шостого пункту другого вищевказаної постанови, Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з абзацом восьмим пункту другого постанови № 1200, підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, згідно з нормами постанови № 1200, діяльність підрозділів податкової міліції не входить до сфер діяльності, в яких Державна податкова служба України є правонаступником Державної фіскальної служби України.

Відтак, правові підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до Державної податкової служби України в межах спірних правовідносин - відсутні.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статтею 14, частиною п`ятою статті 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16.12.1974 року у справі "Міллер проти Австрії", де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду підтверджена і в рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16.09.1996 року, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08.04.2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15.09.2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

В той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини третьої статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", розподіл судового збору на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо нерозгляду заяви позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Порядку №850 та зобов`язання ДФС України розглянути заяву позивача від 20.03.2019 року та додані до неї додатки відповідно до Порядку №850.

3. Зобов`язати Державну фіскальну службу України розглянути заяву з додатками від 20 березня 2018 року ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення суду.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач-1: Державна податкова служба України (, місцезнаходження: 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок 8);

Відповідач-2: Державна фіскальна служба України (, місцезнаходження: 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок 8).

Повне рішення складено 20.08.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна