Справа № 808/685/16
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2021 року м. Дніпросправа № 808/685/16

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Цвєтковою К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 (суддя Кисіль Р.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Прокуратури Запорізької області у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

визнати протиправними дії Прокуратури Запорізької області та скасувати наказ № 473к від 14.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити на рівнозначній посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 з 15.12.2015;

стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по день винесення постанови суду.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 касаційна скарга позивача задоволена частково, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2016 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2016 скасовані, справа передана на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

27.07.2020 позивачем подано уточнений позов, в якому останній просив:

- визнати протиправними дії відповідача 1 та скасувати наказ №473к від 14.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити позивача на рівнозначній посаді прокурора Запорізької прокуратури №3 із 15.12.2015;

- стягнути солідарно з відповідача 2 та відповідача 1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 15.12.2015 по день винесення рішення суду за результатами розгляду цього позову в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання з рахунків відповідача 2 та відповідача 1, а в разі відсутності відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;

- стягнути солідарно з відповідача 2 та відповідача 1 на користь позивача 511053,00 грн. моральної шкоди в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків відповідача 2 та відповідача 1, а в разі відсутності відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на тому, що аналіз структури та штатного розпису прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя та Запорізької місцевої прокуратури №3, кількість осіб, які займали посади в прокуратурах, що реорганізовувались та кандидатів, які подали заяви і пройшли тестування, свідчить про те, що зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку із скороченням чисельності та штату, дійсно мали місце. Позивач за наслідками тестування набрав 68 балів та посів 37 місце у рейтинговому списку. Проте, з урахуванням кількості штатних одиниць у штатному розписі Запорізької місцевої прокуратури №3, прокурорами зазначеної місцевої прокуратури були призначені кандидати, які зайняли у рейтинговому списку місця з 2 по 35 включно. При цьому суд зазначив, що обов`язковою умовою для призначення на посаду прокурора місцевої прокуратури прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, є успішне проходження ними тестування. Враховуючи, що з 15.12.2015 районі прокуратури припинили свою діяльність, призначення на посади прокурорів утворених місцевих прокуратур відбувалось виключно на конкурсних засадах, суд дійшов висновку, що з урахуванням 31 посади прокурора у Запорізькій місцевій прокуратурі № 3 та результатів тестування позивача, який посів у рейтинговому списку 37 місце, його переведення на іншу рівнозначну посаду було неможливим. Суд дійшов висновку, що відповідачем правильно застосована частина 1 статті 42 КЗпП України, а частина 2 цієї статті не могла бути застосована до спірних правовідносин, виходячи з місця позивача у рейтинговому списку кандидатів на посаду прокурора в Запорізькій місцевій прокуратурі №3 (тобто відсутні рівні умови кваліфікації для застосування частини 2 статті 42 КЗпП України).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове про повне задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що судом не в повному обсязі встановлено фактичні обставини, що входять до предмета доказування, а ті, що встановлені судом, були встановлені неправильно. Стверджує, що суд, всупереч вказівок Верховного Суду, повторно неправильно визначив зміст правовідносин, що виникли між сторонами, що призвело до помилок у правозастосуванні, як матеріального так і процесуального права. Зазначає, що наказ про звільнення обґрунтовано загальними нормами Кодексу законів про працю України , а саме скорочення штату і вмотивований нормами КЗпП. Таким чином, предметом правової оцінки є законність звільнення позивача саме за підставами, визначеними пунктом 1 частини 1 статті 140 КЗпП України. Тому, обґрунтування звільнення позивача спеціальними нормами законодавства про прокуратуру, неправильність застосування яких до спірних правовідносин безальтернативно встановлено постановою Верховного Суду у цій справі, є помилковим. Вказує на те, що судом не надано належної оцінки відсутності законних підстав для звільнення позивача та зазначає, що з часу його попередження про наступне звільнення та до звільнення йому не пропонувались вакантні посади, у тому числі вакантні місця в прокуратурі Запорізької області. Зміни, які відбулись у зв`язку з ліквідацією прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, де працював позивач, та утворення у структурі прокуратури Запорізької області Запорізької місцевої прокуратури № 3, не призвели до скорочення посади прокурора, яку обіймав позивач, та яка існує у новоутвореному підрозділі, чим також порушено права позивача, оскільки посада у новоутвореному підрозділі йому не пропонувалась. Також скаржник зазначає, що він як особа, що тривалий час безперервно працював в органах прокуратури, мав переважне право на залишення на роботі. Проте відповідачем не було дотримано вимог законодавства, зокрема статті 42 КЗпП України, оскільки відповідач не встановлював переваги в залишені на роботі, а також відповідач не пропонував позивачеві зайняти вакантні посаді, як за відповідною професією, так і за іншими професіями. Стверджує, що вимоги тестування розповсюджуються тільки на прокурорські посади. Разом з тим в штаті прокуратур є не тільки прокурорські посади, які також мали бути запропоновані позивачеві. Тому навіть не проходження тестування позивачем не звільняло відповідача від обов`язку запропонувати позивачеві посади, зайняття яких не пов`язане з певними кваліфікаційними вимогами (тестуванням). Також вказує на те, що судом неправильно встановлено настання змін в організації праці відповідача, що свідчить про фіктивність скорочення штату. При цьому звертає увагу, що реорганізація відбулася за наказом від 15 грудня 2015 року, тоді як звільнення відбулося 14 грудня 2015 року. Таким чином, звільнення наказом розпорядчим актом, який на момент звільнення не набув чинності.

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та надано встановленим обставинам належну юридичну оцінку. Стверджує про правомірність звільнення позивача з органів прокуратури у зв`язку з реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Запорізької області за пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Зазначає, що оскільки орган прокуратури в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, можливість працевлаштування позивача в новоутворений місцевій прокуратурі виключається у зв`язку з неуспішним проходженням ним тестування. Зауважує, що особливості проходження публічної служби позивача врегульовано спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосування перед загальними нормами трудового законодавства. Застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 40, статті 42, статті 49-2 КЗпП України в частині наявності у відповідача обов`язку запропонувати позивачу інші посади, а також щодо переважного права на залишення на роботі при звільненні працівників у зв`язку із змінами в органах виробництва і праці, не підлягає, оскільки призначення на посадим прокурорів місцевих прокуратур, відповідно до норм Закону № 1697, здійснювалося виключно за результатами успішного проходження ними тестування.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора вказуючи на безпідставність доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Стверджує, що з огляду на обмеженість посад прокурорів у місцевій прокуратурі (після організаційних змін) та умови подальшого проходження служби в цій структурі ( з набранням 15 липня 2015 року чинності змін до Закону № 1697) підсумковий бал і місце у загальному рейтинговому списку позивача мав вирішальне значення при вирішенні питання про його подальше проходження служби в місцевій прокуратурі. Оскільки необхідного рейтингового балу, який би дозволяв позивачу претендувати на роботу у місцевій прокуратурі, позивач не набрав, відповідач не мав законних підстав пропонувати позивачу переведення на іншу посаду в новоутвореній прокуратурі. Тому наказ про звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органів прокуратури є правомірним. Наголошує, що у контексті спірних правовідносин спеціальним законом, яким визначено порядок призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади, у тому числі при проведенні реорганізації органів прокуратури, є Закон № 1697, норми якого для цих правовідносин є спеціальними у порівнянні із загальними положеннями КЗпП України.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених у справі обставин, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, у період з 22.12.2004 по 14.12.2015 позивач працював в органах прокуратури Запорізької області на посадах помічника прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя, прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Запорізької області, старшого помічника прокурора Ленінського району м. Запоріжжя, прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя.

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 №80ш внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Запорізької області шляхом виключення штатних розписів усіх міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, зокрема і прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя (пункт 1.1), та включення штатних розписів Бердянської, Енергодарської, Мелітопольської, Токмацької місцевих прокуратур, Запорізьких місцевих прокуратур №1, №2, №3 з відповідною кількістю штатних одиниць для кожної прокуратури (пункт 1.2). У Запорізькій місцевій прокуратурі №3, територіальна юрисдикція якої згідно з Додатком до Закону №1697-VII поширюється на Ленінський та Хортицький райони м. Запоріжжя.

Відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 наказу, у Запорізькій місцевій прокуратурі №3 встановлений штатний розпис у 41 одиницю, у тому числі керівник 1, перший заступник 1, заступник керівника 2, прокурор 31, головний спеціаліст з питань захисту державних таємниць 2, спеціаліст 1 категорії 2, водій 1, прибиральник службових приміщень 1. Зазначений наказ введений в дію з 15.12.2015.

З посиланням на статтю 49-2 КЗпП і пункт 51 Перехідних положень Закону №1697-VII 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв`язку з ліквідацією органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII) у разі непроходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідні й місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Згідно з рейтинговим списком кандидатів на посади Запорізької місцевої прокуратури №3, який складений за результатами проведеного тестування, підсумковий бал позивача становить 68 балів, його місце у рейтинговому списку 37.

Наказом прокурора Запорізької області від 14.12.2015 №473к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та з органів прокуратури Запорізької області у зв`язку зі скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП). Підставою видання цього наказу зазначено наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 №80ш.

Предметом судового розгляду є правомірність звільнення позивача з публічної служби у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі вказаного наказу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання прокуратурою Запорізької області вимог законодавства, що регулюють спірні правовідносини та відповідно правомірність звільнення позивача із займаної посади.

Відповідно до частини 5 статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав на те, що перевіряючи законність підстави звільнення позивача з органів прокуратури, суди попередніх інстанцій виходили з положень Закону №1697-VII (статей 7, 12, 28, підпункту "в" підпункту 1 пункту 5-1 Перехідних положень цього Закону) та дійшли висновку, що неуспішне проходження позивачем тестування позбавило його права бути призначеним на посаду прокурора реформованої місцевої прокуратури і стало підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення. Проте, як убачається з оскаржуваного наказу про звільнення, ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП. У спірному наказі звільнення позивача не пов`язано з результатами його тестування, а єдиною підставою для видання цього наказу зазначено наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 №80ш. Отже, при розгляді цього спору суди визнали звільнення позивача правильним, виходячи з обставин, з якими відповідач не пов`язував його звільнення. Водночас законність звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП і дотримання порядку звільнення з цієї підстави суди достеменно не перевірили. Зазначено, що суди обох інстанцій не встановили та не перевірили штатні розписи прокуратур Ленінського і Хортицького районів м. Запоріжжя зі штатним розписом Запорізької місцевої прокуратури №3 та не встановили, чи потягла за собою зміна структури і штатного розпису місцевих прокуратур, розташованих в межах територіальної юрисдикції Прокуратури Запорізької області, скорочення займаної позивачем посади. Якщо таке скорочення відбулося, то суди мали встановити, чи мав ОСОБА_1 переважне право на залишення на роботі (стаття 42 КЗпП), а якщо ні, то чи були наявні та запропоновані йому з моменту попередження про наступне вивільнення до дня звільнення інші вакантні посади відповідно до його кваліфікації, передбачені у штатному розписі як Запорізької місцевої прокуратури №3, так і в інших органах Прокуратури Запорізької області, зважаючи на єдиний статус прокурорів (пункт 2 частини п`ятої статті 7, частина друга статті 15 Закону №1697-VII) та звільнення позивача не лише з посади, а і з органів прокуратури області.

Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами КЗпП України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У пункті 18 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорі» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Як слідує зі змісту оскаржуваного наказу ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у випадку змін в організації і праці. Під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями частини третьої статті 36 КЗпП визначено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України.

За правилами статей 42 і 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, яке при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається, зокрема сімейним - при наявності двох і більше утриманців, особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Виходячи з наведеного у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, однак таке звільнення повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главами ІІІ та ІІІ-А Кодексу законів про працю України, зокрема, статтями 42, 49-2 цього Кодексу.

Досліджуючи питання щодо фактичної зміни структури та штатного розпису місцевих прокуратур в межах територіальної юрисдикції прокуратури Запорізької області судом встановлено наступне.

На час набрання чинності Закону № 1697-VII позивач працював на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя.

Судом встановлено, що станом на дату прийняття оскаржуваного наказу, в прокуратурі Запорізької області діяв штатний розпис станом на 01.02.2015, відповідно до якого штатний розпис прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя складав 25,5 штатних одиниць: 1 посада прокурора, 1 посада заступника прокурора, 2 посади старшого прокурора прокуратури, 18 посад прокурора прокуратури, 1 посада спеціаліста 1 категорії, 1 посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, 0,5 ставки прибиральника службових приміщень, 1 посада водія.

Штатний розпис прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя складав 21,5 одиниць: 1 посада прокурора, 1 посада заступника прокурора, 3 посади старшого прокурора прокуратури, 13 посад прокурора прокуратури, 1 посада спеціаліста 1 категорії, 1 посада головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць, 0,5 ставки прибиральника службових приміщень, 1 посада водія.

Відповідно до підпункту 2.5 пункту 2 наказу Генерального прокурора України № 80ш від 23 вересня 2015 року у Запорізькій місцевій прокуратурі №3 встановлений штатний розпис у 41 одиницю, у тому числі: керівник 1, перший заступник 1, заступник керівника 2, прокурор 31, головний спеціаліст з питань захисту державних таємниць 2, спеціаліст 1 категорії 2, водій 1, прибиральник службових приміщень 1.

Зазначений наказ введений в дію з 15 грудня 2015 року.

Як слідує з аналізу наведених структури та штатного розпису, в штаті прокуратур Ленінського та Хортицького районів м. Запоріжжя перебувала 31 посада прокурора прокуратури, одну з яких обіймав позивач.

Штатним розписом Запорізької місцевої прокуратури №3 встановлено також 31 посада прокурора.

Отже встановлені обставини свідчать про те, що зміна структури та штатного розпису місцевих прокуратур не призвела до скорочення займаної позивачем посади, оскільки штатна чисельність прокурорів прокуратури не зменшилася.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку хоча і відбулися певні зміни в організації праці, однак штатна чисельність посад, одну з яких обіймав позивач до звільнення, залишилася незмінною.

Як зазначалося, оскаржуваним наказом позивача звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. При цьому акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, суд зазначає, що призначення на посади за новим або зміненим штатним розписом інших осіб має здійснюватися після забезпечення гарантій на залишення на роботі працівників, які вже працюють в установі, організації, оскільки інакше роботодавець створює умови, за яких можливість реалізації права на залишення на роботі, фактично, нівелюється внаслідок зменшення вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю.

Водночас, як встановлено судом, після попередження позивача про наступне вивільнення до дня його звільнення відповідачем не було запропоновано позивачу жодної посади не тільки в Запорізькій міській прокуратурі № 3, а і в структурі прокуратури Запорізької області, що є порушенням трудових гарантій позивача.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, оскільки на час звільнення позивача скорочення штату фактично не відбулося, при цьому позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади в структурі прокуратури області.

При цьому апеляційним судом враховується правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 06 червня 2018 року у справі №808/163/16 у подібних правовідносинах.

Надаючи оцінку доводам відповідачів та висновкам суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача підстав застосування у спірних правовідносинах положень частини 2 статті 40 та статті 42 КЗпП України, оскільки призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур здійснювалося виключно за результатами успішного проходження ними тестування та зважаючи на місце позивача у рейтинговому списку, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими та зазначає, що таким доводам вже була надана оцінка Верховним Судом у цій справі. Зокрема, скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, касаційний суд вказав на помилковість висновків суду про те, що неуспішне проходження позивачем тестування позбавило його права бути призначеним на посаду прокурора реформованої місцевої прокуратури і стало підставою для прийняття оскаржуваного наказу про його звільнення. При цьому, як зазначено касаційним судом, у спірному наказі звільнення позивача не пов`язано з результатами його тестування, натомість суди визнали звільнення позивача правильним, виходячи з обставин, з якими відповідач не пов`язував його звільнення. Також акцентовано увагу на необхідність встановлення дотримання відповідачем гарантій встановлених статтею 42 КЗпП України, зважаючи при цьому на єдиний статус прокурорів (пункт 2 частини п`ятої статті 7, частина друга статті 15 Закону №1697-VII) та звільнення позивача не лише з посади, а і з органів прокуратури області.

Стосовно позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12.12.2018 в справі №826/25887/15, від 17.07.2019 в справі №820/2932/16, від 04.07.2019 в справі №2а-108/12/2670.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» №410 від 03.09.2020 проведено перейменування без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у тому числі назву юридичної особи «Прокуратура Запорізької області» у «Запорізька обласна прокуратура».

Відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» №414 від 08.09.2020 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020.

Згідно з наказом Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» від 17.02.2021 №39, затверджено перелік і територіальна юрисдикція окружних прокуратур, до якого, зокрема, увійшла Дніпровська окружна прокуратура міста Запоріжжя (Запорізький район у межах Запорізької міської територіальної громади: Дніпровський, Хортицький райони міста Запоріжжя).

Тобто відбулось перейменування Запорізької місцевої прокуратури №3, територіальна юрисдикція якої, згідно додатку до Закону №1697-VII (в редакції, чинної до набрання чинності Законом №113-ІХ) поширювалась на Ленінський район міста Запоріжжя та Хортицький район міста Запоріжжя.

Наказом Генерального прокурора «Про день початку роботи окружних прокуратур» від 17.02.2021 №40 днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15.03.2021.

Виходячи зі змісту наведених наказів Генерального прокурора, відбулось перейменування органів у системі прокуратури, зокрема, Прокуратури Запорізької області - на Запорізьку обласну прокуратуру, Запорізької місцевої прокуратури №3 на Дніпровську окружну прокуратуру міста Запоріжжя, без процедури ліквідації чи реорганізації.

Отже, зважаючи на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який виключатиме можливість подальшого звернення до суду за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, є поновлення його на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (правова позиція ВСУ по справі № 6-1093цс15 від 23.12.2015).

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що позивача звільнено з 14.12.2015, проте цей день був останнім робочим днем позивача, тому період вимушеного прогулу має обчислюватися з наступного дня 15.12.2015.

Судом встановлено, що за період вимушеного прогулу позивача посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури підвищувався.

На час звільнення посадовий оклад позивача становив 1804 грн.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 763 від 30.09.2015, встановлено з 15.12.2015 посадовий оклад в розмірі 2048 грн.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 3008.2017 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» з 06.09.2017 встановлено посадовий оклад в розмірі 5660 грн.

Таким чином, коефіцієнт підвищення заробітної плати позивача з 15.12.2015 становить 1,13 (2048 грн. : 1810 грн.), з 06.09.2017 коефіцієнт підвищення становить 3,13 (5660 грн. : 1810 грн.).

Згідно довідки Прокуратури Запорізької області №18-115 вих.-16 від 03.03.2016 середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення становила 244,78 грн.

Відповідно, середньоденний заробіток позивача з 15.12.2015 р. по 05.09.2017 має становити 276,6 грн. (244,78 грн. х 1,13).

За період з 15.12.2015 р. по 05.09.2017 кількість робочих днів складає 431, тому середній заробіток за цей час вимушено прогулу становить 119 214,6 грн. (276,6 грн. х 431 робочий день).

З 06.09.2017 по 22.07.2021 середньоденний заробіток для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу має становити 766,16 грн. (244,78 грн. х 3,13).

За період з 06.09.2017 по 22.07.2021 кількість робочих днів складає 968 грн., тому середній заробіток за цей час вимушено прогулу становить 741 642,88 грн. (766,16 грн. х 968 робочий день).

Загалом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 22.07.2021, яка має бути стягнута на користь позивача, складає 860 857,48 грн. (119 214,6 + 741 642,88), ця сума обчислена судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 511056,00 грн. позивач вказує на тривалість душевних страждань, викликаних незаконним звільненням та втратою роботи, соціальних зв`язків з колегами по роботі, втратою засобів до існування, і як наслідок неможливістю задовольняти свої потреби в тій мірі, у якій позивач звик це робити, маючи роботу та її регулярну оплату.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи та доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, колегія суддів, враховуючи характер порушення, яке полягає у звільненні позивача з порушенням вимог законодавства, що безумовно призвело до моральних страждань позивача та змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає наявними підстави для стягнення з відповідача, яким безпосередньо допущено порушення прав позивача, на користь позивача завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що прийнято з неповним дослідженням обставин по справі та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Запорізької області від 14.12.2015 №473к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 22.07.2021 в сумі 860 857,48 грн. (вісімсот шістдесят тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень сорок вісім копійок), що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко