Справа № 420/10053/21
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №108 від 09.06.2021 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Камеруну ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву.

Позов обґрунтований позивачем тим, що оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності.

З відзиву на позовну заяву, вбачається, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 20.05.2021 року, тобто через 12 років після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта. Крім того, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Камеруну, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_1 є громадянином Камеруну, уродженцем м. Дуала. На момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності мешкав в м. Дуала (Камерун). Позивач сповідує католицизм, рідна мова йемба, вільно володіє англійською та французькою мовами, іспанською на середньому рівні та на середньому рівні розуміє українську. Позивач неодружений, дітей не має. Має середню освіту, яку здобув, навчаючись у початковій школі з 1992 року по 1998 рік у м. Баменда, Камерун та школі з 2003 року по 2004 року м. Нконсамба, Камерун. Позивач прибув до України з метою здобуття освіти на території України. Пройшов підготовчі курси з 2009 року по 2010 рік та закінчив перший курс Української медичної стоматологічної академії у 2012 році (м. Полтава, Україна). Не закінчив навчання через брак грошей. На території країни громадянської належності позивач не працював. Останні 10 років позивач проживає на Україні. Зі слів позивача, з 2013 року по 2015 рік він працював футбольним тренером у Футбольному клубі «Champions Kids» (Київ, Україна), з 2015 року до 2017 року футбольним тренером у футбольному клубі «Спартак» (Київ, Україна), з 2017 року по 2019 рік працював в школі «La Casita School» вчителем французької та англійської мови в школі «Kukushka kids progekt» (Київ, Україна). Переїхав до Одеси у лютому 2021 року. Наразі позивач працює вчителем французької мови онлайн та вантажником на промисловому ринку « 7 кілометр». Позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності ані на Батьківщині, ані на території України, але до позивача застосовувалися заходи адміністративного впливу на території України (20.05.2021 року протокол про адміністративне правопорушення через нелегальне перебування на території України без документів на право проживання). Ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Позивач не є військовозобов`язаним, військову службу не проходив.

07.11.2009 року ОСОБА_1 вибув авіарейсом Дуала (Камерун) -Тріполі (Лівія) -Київ (Україна).

08.11.2009 року позивач перетнув державний кордон України, місце перетину кордону - міжнародний аеропорт «Бориспіль». До Одеси позивач прибув у лютому 2021 року. З моменту перетину державного кордону України позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.

С матеріалів особової справи позивача вбачається, що виїзд з країни громадянської належності відбувся у зв`язку із бажанням отримати вищу освіту на території України та поки не збирається повертатися до Камеруну, оскільки наразі в Камеруні відбуваються військові дії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 20.05.2021 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №74 про надання статусу біженця.

За результатами розгляду особової справи №2020ОD0078 громадянина Камеруну на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09 червня 2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 108 від 09.06.2021 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 14.06.2021 року отримав повідомлення №5/1-429 від 09.06.2021 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, в позовній заяві позивач зазначає, що не може повернутися до країни свого громадянського походження у зв`язку із діяльністю на території Камеруну угрупувань «Боко Харам» чи представників етнічної групи булані.

При цьому, з матеріалів особової справи вбачається, що причиною виїзду позивача з країни громадянського походження є бажання отримати вищу освіту на території України.

Під час анкетування позивач також зазначив, що не збирається повертатися до Камеруну, оскільки наразі відбуваються військові дії.

З протоколу співбесіди від 02.06.2021 року вбачається, що позивач звернувся до міграційної служби через бажання отримати захист, оскільки не може повернутися до м. Баменда (Камерун), де в нього нічого не залишилося та життя позивача там буде в небезпеці.

При цьому, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач проживав у м. Баменда лише з 1992 року по 1999 рік.

Крім того, його батьки проживали у м. Баменда до 2016 року до початку конфлікту в Камеруні, наразі на Батьківщині його рідних дискримінують франкомовні люди, називають сепаратистами.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано до суду жодного належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, не надано жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

При цьому, жодних конкретних прикладів погроз на території країни громадянської належності по відношенню до позивача не застосовувалось та не застосовується.

З матеріалів особової справи позивача також вбачається, що під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь - яких агентів переслідування.

Також, у 2014 році та 2018 році звертався до дипломатичного представництва Камеруну в Російській Федерації з метою оформлення паспортного документу громадянина Камеруну, при зверненні до установ у позивача не виникало жодних проблем. При прибутті до України позивач зареєструвався у посольстві країни громадянської належності, повідомивши про своє місцезнаходження.

Відповідно до ст. 99, 100 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянами, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення. Термін «не бажає» відносить до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності

Вищезазначене свідчить про можливість безперешкодного звернення позивача до дипломатичних установ країни громадської належності, відсутність проблем з органами державної влади, бажання позивача користуватися захистом даної країни, що в свою чергу підтверджує те, що позивач не потребує міжнародного захисту, оскільки він продовжує користуватись захистом країни походження і не має обґрунтованих побоювань для відмови у її захисті, що водночас, вказує на відсутність у зверненні позивача конвенційних ознак ймовірного переслідування.

Крім того, 04.11.2020 за порушення Правил перебування іноземців та ОБГ в Україні на позивача складено протокол серії ПР МХК 001201 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Того ж дня, Шевченківським РВ у місті Харкові ГУДМС України в Харківській області розглянуто протокол серії ПР МХК 001201 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 1700 грн.

Також, 20.05.2021 за порушення Правил перебування на території України на позивача складено протокол серії ПР МОД 004836 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Того ж дня, ГУДМС України в Одеській області розглянуто протокол серії ПР МОД 004836 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 1700 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Позивач, після того, як втратив законні підстави для легального перебування на території України, з 11.03.2013 року до моменту звернення за міжнародним захистом (20.05.2021 року), тобто майже 8 років перебував на території України у категорії нелегального мігранта, чим порушив ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що мета звернення обумовлена лише потребою у легалізації на території України.

Правова позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення особи до країни громадянської належності їй буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Таким чином, враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу його життю та здоров`ю в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, суд вважає заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, оскаржуваний позивачем наказ, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ГУ ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №108 від 09.06.2021 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Камеруну ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л. І. Свида

.