Справа № 240/5859/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/5859/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

25 серпня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В :
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 04.04.2019;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 04.04.2019 (на дату виключення із списків особового складу частини) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду 15 жовтня 2019 року, позов задоволено частково:

-визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 04.04.2019;

-зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день виключення зі списків особового складу - 04.04.2019.

В решті позовних вимог відмовлено.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з клопотанням про витребування доказів для підготовки позову до військової частини, а саме: довідки-розрахунку про виплачену на виконання рішення суду у справі №240/5859/19 індексацію грошового забезпечення помісячно, з інформацією про встановлення ОСОБА_1 місяців обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць); довідки-розрахунку про виплачену індексацію грошового забезпечення з урахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року за період з 01 березня 2018 року по 04 квітня 2019 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; довідки-розрахунку виплаченої індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року з інформацією про встановлення ОСОБА_1 місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базовий місяць).

Клопотання мотивоване тим, що відповідачем по справі № 240/5859/19 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року виплачена індексація грошового забезпечення не в повному розмірі. З метою збирання доказів для підготовки позову, де предметом позову є розмір виплаченої індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявами, в яких просив надати довідки, однак такої інформації не отримав.

Вищезазначене слугувало підставою для подання ОСОБА_1 до суду клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 заяву повернуто без розгляду на підставі ч.2 ст.167 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що в зв`язку з ненаданням в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 запитуваних документів щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення на виконання рішення у справі № 240/5859/19, які останньому необхідні для підготовки нового адміністративного позову, він скориставшись правом передбаченим ст.80 КАС України, подав до суду клопотання про витребування доказів, однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість вжиття заходів, що спрямовані на встановлення обставин справи, лише під час розгляду справи по суті.

Відповідач, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана позивачем клопотання очевидно безпідставним та необґрунтованим з огляду на той факт, що витребування доказів судом у адміністративному провадженні є інструментом встановлення обставин під час розгляду справи по суті.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, ч.4 ст. 9 КАС України передбачено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Ч.1 ст.72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

В свою чергу, в статті 42 КАС України наведено перелік учасників справи, за змістом якої є сторони та треті особи.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що КАС України передбачає можливість подання позову без усіх наявних у позивача доказів у разі, якщо такі докази не можуть бути подані, а також передбачає можливість сприяння судом у зібранні доказів.

В той же час вказаним правовими нормами визначено, що правом на подання клопотання про витребування доказів судом наділені лише учасники справи.

Так, з матеріалів справи з`ясовано, що ОСОБА_1 є позивачем у справі № 240/5859/19, проте станом на момент подання клопотання не може вважатися учасником даної справи, оскільки розгляд останньої вже закінчено, а постановлене за наслідками її розгляду рішення набрало законної сили та виконане відповідачем.

Отже, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що суд може вживати заходи, що спрямовані на встановлення обставин справи, лише під час розгляду справи по суті.

Згідно з ч.2 ст.167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

З огляду на наведене, з урахуванням того, що справа №240/5859/19 за позовом ОСОБА_1 по суті розглянута, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність клопотання про витребування доказів та наявність підстав для повернення останнього без розгляду.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як було зазначено вище, підставою для звернення ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 з заявою про надання інформації щодо індексації грошового забезпечення, слугувала незгода останнього з розміром виплати відповідачем по справі № 240/5859/19 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року грошових коштів.

Ст.370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,-за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В той же час, законодавцем передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення.

Так, ч.1 ст.383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто, ОСОБА_1 у разі незгоди з виконанням в/ч НОМЕР_1 судового рішення у справі № 240/5859/19 не позбавлений права на звернення до суду в порядку ст.383 КАС України.

Варто також зауважити, що ОСОБА_1 не обмежений у праві звернення до суду з новим позовом до в/ч НОМЕР_1 і як свідчить зміст клопотання про витребування доказів, заявник має такий намір. Однак, підстави, на які останній посилається є підставою для застосування такого процесуального механізму як забезпечення доказів, передбаченого ст.114 КАС України.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Отже, обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких особа звернулася до суду.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 04 серпня 2020 року у справа №340/2074/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.42, 72, 80, 167, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Франовська К.С.