Справа № 380/1821/21
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/1821/21
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду
в частині позовних вимог
16 серпня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Гавінської М.В.,

представника позивачки Василькевича В.М.,

представника відповідача-1 Кожухара І.І.,

представник відповідача-2 не прибув,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні заяву законного представника позивачки про поновлення строку звернення до суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (відповідач-2), в якій з врахування уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п. б ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сім`ї особи, яка померла внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, в той час, коли існували законні підстави для призначення їй пенсії відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сімї загиблого на фронті (зниклого безвісти в період бойових дій під час виконання службових обов`язків);

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не встановлення ОСОБА_3 адресної допомоги до пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Постанови № 674;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сімї загиблого на фронті (зниклого безвісти в період бойових дій під час виконання службових обов`язків), здійснивши виплату недоплаченої їй пенсії за попередній період, починаючи з травня 2016 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області встановити та виплачувати ОСОБА_3 адресну допомогу до пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Постанови № 674 в розмірі, що не вистачає до суми 7800 грн.

Ухвалою судді від 22.02.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Після відкриття провадження у справі суддя встановила, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 161 КАС України.

Відтак, ухвалою судді від 08.06.2021 позовну заяву залишено без руху відповідно до вимог частини 13 статті 171 КАС України. Особі, що звернулася із позовною заявою встановлено в п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки, у спосіб подання до суду заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області Київській області щодо призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п. б ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сім`ї особи, яка померла внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, в той час, коли існували законні підстави для призначення їй пенсії відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262, здійснивши виплату недоплаченої їй пенсії за попередній період, починаючи з травня 2016 року, та надати суду докази поважності причин його пропуску.

У встановлений судом строк законний представник позивачки на виконання вимог ухвали суду від 08.06.2021 подала клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування поданого клопотання покликається на те, що про сам факт призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника та про її розмір була обізнана з травня 2016 року - від часу прийняття ГУ ПФ України у Київській області рішення про призначення такої та проведення першої пенсійної виплати. При цьому законний представник позивачки з часу призначення її доньці - ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника ніколи не ставила під сумнів законність підстав призначення цієї пенсії, вважаючи, що ця пенсія призначена її доньці як непрацездатній дитині військовослужбовця (особи, яка має право на пенсію відповідно до Закону № 2262), який пропав безвісти при виконанні обов`язків служби в ході бойових дій при виході з оточення, як це прямо зазначено в Висновку розслідування військової частини НОМЕР_1 НГУ від 15 грудня 2014 року. При цьому ОСОБА_2 виходила з внутрішнього переконання про добросовісність, професіоналізм посадових (службових) осіб Пенсійного Фонду України, про те, що головним в основі їх службової діяльності є принцип служіння людині і громадянину.

Зазначає, що в грудні місяці 2020 року звернулася до ГУ ПФ України у Львівській області з письмовою заявою, в якій порушила питання незаконної, на її думку, бездіяльності, що полягала в невиплаті її доньці адресної допомоги, передбаченої Постановою № 674, та просила пояснити причини такої невиплати.

У січні 2021 року на її адресу надійшов лист відповідь ГУ ПФ у Львівській області від 31.12.2020, в якому окрім іншого повідомлялося, що з 06 травня 2016 року на ОСОБА_4 була призначена пенсія в разі годувальника відповідно до п. «б» ст. 36 Закону № 2262-ХІІ. Маючи намір оскаржити до суду бездіяльність ГУ ПФ України у Львівській обласні щодо не встановлення ОСОБА_3 адресної допомоги до пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Постанови № 674, ОСОБА_2 звернулася до адвоката.

Під час ознайомлення з документами, які зі слів ОСОБА_5 містилися в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 , а також з відповіддю ГУ ПФ України у Львівській області від 31.12.2020 на адресу ОСОБА_5 , адвокат звернув увагу останньої на те, що відповідно до п. «б» ст. 36 Закону № 2262-ХІІ пенсія в разі втрати годувальника призначається особам, які мають право на пенсію за цим законом в тому разі, коли годувальник помер внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків.

Саме з цього часу, у законного представника позивачки, а головне у ОСОБА_1 - з`явилося розуміння того, що її право на отримання пенсії в разі втрати годувальника на підставі п. «а» ст. 36 Закону № 2262-ХІІ було порушено.

Оцінивши повідомлені позивачкою обставини та долучені до позовної заяви докази, суд не вбачав можливим на підставі таких констатувати поважність причин пропуску позивачкою строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та вирішив за доцільне розглянути це питання за участю сторін.

Відтак, суд ухвалою від 21.07.2021 продовжив розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії; перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання для розгляду клопотання позивачки про поновлення строку звернення до суду.

У підготовчому судовому засіданні представник позивачки клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду підтримав, просив таке задовольнити.

Представник відповідача-1 у підготовчому судовому засіданні клопотала про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду.

Представник відповідача-2 у підготовче судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення такого.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

З позовною вимогою про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області Київській області щодо призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п. б ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сім`ї особи, яка померла внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, в той час, коли існували законні підстави для призначення їй пенсії відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262, здійснивши виплату недоплаченої їй пенсії за попередній період, починаючи з травня 2016 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , звернулася до суду у лютому 2021 року.

Як зазначає законний представник позивачки, про сам факт призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника та про її розмір була обізнана з травня 2016 року - від часу прийняття ГУ ПФ України у Київській області рішення про призначення такої та проведення першої пенсійної виплати. Втім, про порушення права на отримання пенсії в разі втрати годувальника на підставі п. «а» ст. 36 Закону № 2262-ХІІ дізналися лише у січні 2021 року внаслідок консультації зі своїм адвокатом.

У контексті зазначеного варто зауважити, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Таким чином, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, яку суд у силу ч. 5 ст. 242 КАС України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 відступив від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що в контексті даної спірної ситуації обставини вказані позивачкою у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, слід визнати неповажними, а тому відсутні підстави для задоволення заяви законного представника позивачки про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду з позовною вимогою про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області Київській області щодо призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п. б ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сім`ї особи, яка померла внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, в той час, коли існували законні підстави для призначення їй пенсії відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262, здійснивши виплату недоплаченої їй пенсії за попередній період, починаючи з травня 2016 року.

Відтак, відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, позовну заяву в зазначеній частині позовних вимог належить залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 171, 240, 248, 256, 294, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви законного представника позивачки про поновлення строку звернення до суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області Київській області щодо призначення ОСОБА_3 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п. б ст. 36 Закону № 2262 як непрацездатному члену сім`ї особи, яка померла внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, в той час, коли існували законні підстави для призначення їй пенсії відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплачувати ОСОБА_3 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до п. а ст. 36 Закону № 2262, здійснивши виплату недоплаченої їй пенсії за попередній період, починаючи з травня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається до або через суд першої інстанції, який постановив таку ухвалу.

Повний текст ухвали складено та підписано 19.08.2021.

Суддя Сидор Н.Т.