Справа № 160/2534/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року Справа № 160/2534/21
19 лютого 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДП у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними та скасувати нарахування Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області з оплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) єдиного соціального внеску та вимогу від 19.11.2020 №Ф-270528-55.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив про незаконність нарахування йому контролюючим органом грошового зобов`язання по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, адже з 2010 року по теперішній час перебуває в трудових відносинах з Дніпропетровською філією ПАТ «Укртелеком», що підтверджується записами трудової книжки. Крім того, посилається на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року по справі №160/7054/19, яким було скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-270528-55 від 10.05.2019 року в розмірі 21 030,90 грн.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/2534/21 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 р. вказану позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
16 березня 2021 року на адресу суду від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 23 лютого 2021 року, зокрема уточнена позовна заява.
Так, в уточненій позовній заяві від позивач ОСОБА_1 звертається з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, в якій просить суд:
- визнати протиправними та скасувати нарахування Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області з оплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) єдиного соціального внеску та вимогу від 19.11.2020 №Ф-270528-55.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року відкрито спрощене провадження по справі.
28 квітня 2021 року та 30 квітня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просить, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, оскільки згідно з даними програми АІС «Податковий блок» позивач перебуває на обліку, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) - встановлення ознаки з 27.09.2012 року. Інформації щодо припинення/зупинення незалежної професійної діяльності в управлінні немає. Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості станом на 30.10.2020 року становить 35 588,74 грн. На підставі зазначених даних органом контролю сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2020 року №Ф-270528-55, як передбачено нормами чинного законодавства. З огляду на викладене, відповідач вважає оскаржувану вимогу такою, що скасуванню не підлягає.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року було замінено відповідача в адміністративній справі №160/2534/21 - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, як відокремлений підрозділ.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 03.12.2010 року прийнятий на посаду заступника начальника відділу правового забезпечення до Дніпропетровської філії відкритого акціонерного товариства «Укртелеком», наказ №2141/ВК від 03.12.2010 року, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача від 01.08.2005 року серії НОМЕР_2 , копія якої міститься в матеріалах справи. Відомості щодо звільнення в трудовій книжці відсутні.
Відповідно до рішення Дніпропетровської обласної квіліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №11 від 10.09.2012 року позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю з 17.09.2012 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 17.09.2012 року №2637, копія якого міститься в матеріалах справи. Доказів зупинення/скасування зазначеного свідоцтва до суду не надано.
При цьому, докази, які б підтверджували, що позивач займається адвокатською діяльністю та отримує з цього дохід матеріали справи не містять.
Відповідно до реєстраційних даних позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ, вид діяльності - діяльність у сфері права (код КВЕД _69.10).
Згідно інтегрованої картки платника податків, наданої до матеріалів справи відповідачем, станом на 31.10.2020 року за позивачем рахується борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 35 588,74 грн.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана вимога включає в собі наступні нарахування по єдиному внеску:
- за 2017 рік по строку 09.02.2018 р. за звітний рік в сумі 8448, 00 грн.;
- за І квартал 2018 року по строку 19.04.2018 р. - 2 457,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2018 року - 3 723 грн. х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 2457,18 грн.);
- за ІІ квартал 2018 року по строку 19.07.2018 р. - 2 457,18 грн.;
- за ІІІ квартал 2018 року по строку 19.10.2018 р. - 2 457,18 грн.;
- за ІV квартал 2018 року по строку 21.01.2019 р. - 2 457,18 грн.;
- за І квартал 2019 року по строку 19.04.2019 р. - 2 754,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2019 року - 4 173 грн. х 22 відсотки = 918,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 2754,18 грн.).
- за ІІ квартал 2019 року по строку 19.07.2019 р. - 2 754,18 грн.;
- за ІІІ квартал 2019 року по строку 19.10.2019 р. - 2 754,18 грн.;
- за ІV квартал 2019 року по строку 20.01.2020 р. - 2 754,18 грн.;
- за І квартал 2020 року по строку 21.04.2020 р. - 2 078,12 грн.;
- за ІІ квартал 2020 року по строку 20.07.2020 р. - 1 039,06 грн.;
- за ІІІ квартал 2020 року по строку 19.10.2020 року - 3 178,12 грн.
19.11.2020 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інтегрованої картки позивача складено вимогу про сплату боргу №Ф-270528-55 у сумі 35 588,74 грн.
Вищенаведену вимогу позивач отримав 11.02.2021 року, що підтверджується роздруківкою з сайту АТ"Укрпошта", копія якої наявна в матеріалах справи.
Не погоджуючись з вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Судом встановлено, згідно довідки Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» № 323 від 17.02.2021 року про доходи і утриманий податок з січня 2017 по грудень 2020 року ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок за період січень 2017-грудень 2020 року.
Отже, позивач у спірний період був найманим працівником, однак за період 2017-3 квартали 2020 року йому, як особі, що здійснює незалежну професійну діяльність, нараховувався до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Проте слід звернути на те, що пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Також у справі № 160/3114/19 Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі № 824/509/19-а та від 17 червня 2020 року у справі № 400/2263/19.
Так, як вже судом встановлено, позивач у спірний період позивач був найманим працівником, а отже саме роботодавець сплачує за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.
Також доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено.
За цих обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності індивідуально та отримання від такої діяльності доходу.
Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Під час перевірки правомірності оскаржуваного рішення суд враховує, чи прийнято воно з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Разом з тим, вимоги в частині визнання протиправними та скасування нарахування Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області з оплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) єдиного соціального внеску, задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Отже, з наведеної норми Конституції України слідує, що судова юрисдикціям поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.
В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок.
Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Дане право закріплене і в частині 1 статті 5 Кодексу адміністративного суду України, в якій зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.
Крім того, відповідно до статті 2, пункту 1 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Із наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Отже, виключно результат реалізації повноваження органу (а саме - рішення органу), а не процес реалізації його повноважень (як то, дії по прийняттю рішення або бездіяльність) може бути об`єктом судового оскарження. А дотримання органом вимог актів законодавства щодо порядку та способу прийняття рішення входить до предмету доказування при розгляді спору про правомірність рішення, прийнятого органом за результатами розгляду документів.
Крім того, скасування вимоги Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2020 №Ф-270528-55 і буде наслідком відповідного скасування нарахування єдиного внеску.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 гривень.
Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2020 №Ф-270528-55.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко