Справа № 420/9011/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/9011/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року, прийняте у складі суду судді Юхтенко Л.Р. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , в якому позивач просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити на роботі ОСОБА_1 в Державній екологічній інспекції в Одеській області на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Одеській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Одеської області;

- стягнути з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у задоволенні заяви Державної екологічної інспекції України про застосування строку позовної давності відмовлено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної екологічної інспекції в Одеській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Одеської області з 05 травня 2020 року. Стягнуто з Державної екологічної інспекції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 116 067,88 (сто шістнадцять тисяч шістдесят сім гривень 88 копійок) з 05 травня 2020 року по 08 квітня 2021 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна екологічна інспекція України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції винесено необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю завданням адміністративного судочинства, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що приписи статті 87 Закону України «Про державну службу» обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні. На думку апелянта, судом не було враховано, що у 2019 році позивач була відсутня на роботі (службі) у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю 227 календарних днів. Апелянт, посилаючись на практику Верховного Суду у справі №817/724/18, вказує, що частиною другою статті 87 Закону «Про державну службу» законодавець не визначає, що відсутність на роботі розраховується відповідно до календарного року чи одного року, а саме протягом року, що також підтверджує, що цей рік починається з настанням відповідної події і триває 12 місяців. За таких обставин, апелянт вважає, що у відповідача була правова підстава для прийняття рішення про припинення державної служби відносно позивача.

Апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції виключно на Уніфіковані протоколи для обґрунтування тривалості лікування хвороб позивача є недопустимим, оскільки Уніфіковані протоколи не встановлюють характеристики та перебігу хвороби саме у позивача. На думку апелянта, з листків непрацездатності та їхньої продовжуваності не вбачається значна тривалість перебування її на лікарняному саме у зв`язку з діагнозами хронічний панкреатит та гострий бронхіт (25 календарних днів та 11 календарних днів відповідно). Таким чином, апелянт вважає, що навіть у разі вирахування цього періоду тимчасової непрацездатності від загальної кількості календарних днів перебування ОСОБА_1 у стані тимчасової непрацездатності, кількість таких днів становитиме 191 календарний день, що також підпадає під застосування частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що позовна заява була подана з пропуском строку звернення до суду із адміністративним позовом. Зокрема, апелянт наголошує на тому, що 05.05.2020 накази Державної екологічної інспекції України № 120-р від 05.05.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » та Державної екологічної інспекції в Одеській області № 95-о від 05.05.2020 «Про оголошення наказу Державної екологічної інспекції України № 120-О від 05.05.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » були зачитані ОСОБА_1 , проте позивач відмовилась від отримання примірників вказаних наказів, а також відмовилась від отримання своєї трудової книжки, про що було складено відповідні Акти. Апелянт вказує, що в подальшому на поштову та електронну адреси позивача було направлено лист № 1662/02 від 06.05.2020, який отримано не було, при цьому згідно вимог ч.2 ст. 9-1 Закону України «Про державну службу» інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Державної екологічної інспекції в Одеській області № 58-0 від 05 травня 2017 року ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника начальника Державної екологічної інспекції в Одеській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Одеської області з 05 травня 2017 року (а.с 8, т.1).

Протягом 2020 року позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності на підставі листків не працездатності:

08.01.2020 - 17.10.2020 року - 10 календарних днів

20.01.2020 24.01.2020 року 5 календарних днів

27.01.2020 - 07.02.2020 року - 12 календарних днів

10.02.2020 - 26.02.2020 року - 17 календарних днів

27.02.2020 -06.03.2020 року - 9 календарних днів

11.03.2020 - 13.03.2020 року - 3 календарні дні

16.03.2020 - 27.03.2020 року - 12 календарних днів, що не заперечується відповідачами.

Матеріалами справи підтверджено, що протягом 2019 року позивач також перебувала в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджено відповідними листками непрацездатності (а.с. 119-129, т.1).

Наказом Державної екологічної інспекції України від 05 травня 2020 року № 120-О «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Державної екологічної інспекції в Одеській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Одеської області 05 травня 2020 року у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 14, т.1).

Підстава видачі наказу лист Державної екологічної інспекції в Одеській області від 05.05.2020 року № 123 (а.с. 43, т.1).

У вказаному листі зазначено, що з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року термін непрацездатності ОСОБА_1 становить 234 календарних днів, що свідчить про виникнення обставин для припинення подальшого перебування ОСОБА_1 на державній службі. У період з 08.01.2020 року по 05.05.2020 року термін непрацездатності ОСОБА_1 у 2020 році становить 68 календарних днів. З урахуванням викладено Державна екологічна інспекція в Одеській області просила прийняти відповідне рішення щодо подальшого перебування заступника начальника Державної екологічної інспекції в Одеські області ОСОБА_1 на займаній посаді.

Відповідачем доводиться, що протягом робочого року: з 05.05.2019 року по 04.05.2020 року термін непрацездатності позивача склав 227 календарних днів, що підтверджено відповідними листками непрацездатності, а саме: серія АДЖ 391144 (з 02.05.2019 по 17.05.2019), серія АДЖ 391209 (з 20.05.2019 по 31.05.2019), серія АДН № 103764 (03.06.2019 по 14.06.2019), серія АДН № 206012 (з 18.06.2019 по 21.06.2019), серія АДЖ 391606 (з 24.06.2019 по 27.06.2019), серія АДХ № 138806 (з 19.08.2019 по 01.09.2019), серія АДЖ № 391845 (з 05.09.2019 по 30.09.2019), серія АДЖ № 391932 (з 01.10.2019 по 25.10.2019), серія АДЧ № 368452 ( 28.10.2019 по 18.11.2019), серія АДН № № 103389 (з 19.11.2019 по 29.11.2019), серія АДН № 237637 (з 02.12.2019 по 17.12.2019) (а.с. 119-129, т.1), серія АДЮ № 012939 (з 08.01.2020 по 17.01.2020), серія АДЮ № 025063 (з 20.01.2020 по 24.01.2020), серія АДН № 468148 (з 27.01.2020 по 07.02.2020), серія АДН № 192050 (з 10.02.2020 по 26.02.2020), серія АДН № 192092 (з 27.02.2020 по 06.03.2020), серія АДН № 468653 (з 11.03.2020 по 13.03.2020 року), серія АДН № 21040 (з 16.03.2020 по 27.03.2020).

Державною екологічною інспекцією в Одеській області було видано наказ від 05.05.2020 року № 95-О «Про оголошення наказу Державної екологічної інспекції України від 05 травня 2020 року № 120-О «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с. 113, т. 1).

Суд встановив, що у період з 05.05.2020 року по 10.09.2020 року позивач також перебувала в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджено листами непрацездатності Серія АДН № 192389, серія АДШ № 335151, серія АДН 192408, серія АДН № 469304, серія АДЮ № 723046, серія АДЦ № 392106, серія АДЮ № 232338, серія АДН № 192464, серія АДН № 192485 (а.с. 9-13, т.1).

У позовній заяві позивач стверджувала, що вона отримала копію наказу лише в приміщенні Державної екологічної інспекції України 08 вересня 2020 року, про що свідчить штамп інспекції про засвідчення копії наказу датою 08 вересня 2020 року, раніше копію наказу не отримувала, також не отримала трудову книжку.

На судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що 05 травня 2020 року ОСОБА_1 була на роботі, відлучалась для отримання ЕЦП, на при кінці робочого дня їй було оголошено наказ про звільнення та наказ про оголошення, вона не стала слухати, зібрала речі та покинула приміщення.

Свідок ОСОБА_3 показав, що 05.05.2020 року супроводжував ОСОБА_1 до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси з метою отримання ЕЦП, що також підтверджено його службовою запискою (а.с. 130, т.1).

Свідок, начальник відділу управління персоналу ОСОБА_5 показала, що трудова книжка ОСОБА_1 зберігається в Державній екологічній інспекції в Одеській області досі.

У свою чергу, зі слів представника позивача, позивач не заперечує, що 05 травня 2020 року була на роботі, але була викликана керівництвом з лікарняного лише для отримання ЕЦП.

Про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення шляхом проставлення власного підпису, від отримання примірнику наказів, ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки складені відповідні акти від 05.05.2020 року (а.с. 131-135, т.1).

Також суд встановив, що Державною екологічною інспекцією в Одеській області направлені повідомлення про доведення до відома державного службовця інформації в порядку ст. 9 -1 Закону України «Про державну службу», до яких додані копії наказу про звільнення та про оголошення наказу на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) та засобами телекомунікаційного зв`язку (на електронну адресу), але це відправлення повернулося на адресу відповідача, та було направлено засобами електронної пошти (а.с. 136-147, т.1)

Вважаючи наказ Державної екологічної інспекції України №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправними, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на те, що зміст ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не містить прямого посилання на робочий рік, не можна застосовувати поняття «протягом року» саме у розумінні «робочого року», а отже на переконання суду слід застосовувати саме у розумінні календарного року. В свою чергу, судом було встановлено, що у 2020 році ОСОБА_1 не перебувала на роботі через тимчасову непрацездатність у сукупності 68 календарні дні, що не перевищує 150 календарних днів. Крім того, в ухвалі від 08 квітня 2021 року, заперечення на яку було включено до апеляційної скарги на рішення суду, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, дійшов висновку, що наявні обґрунтовані підстави вважати причини пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки відповідачами не надані докази того, що позивач раніше дати 08 вересня 2020 року отримав копію оскаржуваного рішення та/або трудову книжку.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме в частині визнання поважними причин пропуску позивачем строку для звернення до адміністративного суду та його поновлення, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів(ч. 3 ст. 122 КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних законодавчих норм вбачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права при звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що оскільки спірні правовідносини у даній справі виникли з приводу звільнення з публічної служби, до спірних відносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до адміністративного суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 05 травня 2020 року перебувала в Державній екологічній інспекції в Одеській області та їй було зачитано наказ Державної екологічної інспекції України № 120-о від 05.05.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Державної екологічної інспекції в Одеській області № 95-о від 05.05.2020 «Про оголошення наказу Державної екологічної інспекції України № 120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », що підтверджується службовою запискою 07.05.2020 року та актами про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказами № 120-о від 05.05.2020 року та № 95-о від 05.05.2020 року шляхом проставляння власного підпису; про відмову від отримання завірених належним чином примірників наказів та відмову від підписання акту про відмову від ознайомлення з наказом шляхом проставляння власного підпису; про відмову від отримання трудової книжки та показаннями свідків.

Таким чином, саме 05 травня 2020 року позивач дізналася про порушення своїх прав, проте адміністративний позов було направлено до суду тільки 09 вересня 2020 року, тобто адміністративний позов подано з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку звернення до суду.

При цьому колегія суддів критично оцінює посилання суду першої інстанції на положення ст. 233 КЗпП України, оскільки копію оскаржуваного наказу позивач отримала 08 вересня 2020 року, а трудова книжка отримана не була. З цього приводу колегія суддів зазначає, що ця справа стосується проходження публічної служби, тому строк звернення до суду з даним позовом становить один місяць, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

У зв`язку з цим положення статті 233 КЗпП України, які визначають особливості обчислення строку звернення до суду у справах про звільнення, до спірних правовідносин не застосовуються.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом зокрема у постанові від 21 жовтня 2020 року (справа № 260/408/20).

Водночас, колегія суддів зазначає, що під поважними причинами пропуску строку звернення до суду слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 05.05.2020 року по 10.09.2020 року позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджено листами непрацездатності Серія АДН № 192389, серія АДШ № 335151, серія АДН 192408, серія АДН № 469304, серія АДЮ № 723046, серія АДЦ № 392106, серія АДЮ № 232338, серія АДН № 192464, серія АДН № 192485 (а.с. 9-13, т.1), що об`єктивно перешкоджало зверненню до суду з адміністративним позовом.

При цьому колегія суддів враховує, що право на судовий захист, якого просить позивач, є важливішим, ніж встановлені державою процесуальні особливості реалізації ним цього права. Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Також, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для поновлення пропущеного позивачем строку визнання звернення до адміністративного суду, суд вважає за необхідне звернути увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини (у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року) виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було у відповідності до вимог процесуального законодавства визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом, при цьому доводи апеляційної скарги у цій частині колегією суддів оцінюються критично.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про Державну службу», який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.2,3 ст. 5 Закону України «Про Державну службу»).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульовано ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: перша - нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга - нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу.

З наведених приписів законодавства слідує, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

При цьому, наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 815/4343/17, від 06 березня 2019 року у справі № 815/3259/17.

Щодо висновків суду першої інстанції, що зміст ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не містить прямого посилання на робочий рік, не можна застосовувати поняття «протягом року» саме у розумінні «робочого року», а отже вказану норму слід застосовувати саме у розумінні календарного року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, вказане питання неодноразово було предметом розгляду у Верховному Суді, за результатом чого Верховним Судом, зокрема у постановах від 12 січня 2021 року (справа № 420/6311/18), від 17 лютого 2021 року (справа № 826/6746/17) було сформульовано правову позицію, згідно якої робочий рік - це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 1 січня, а з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Отже, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Вказаний висновок також відповідає роз`ясненню Національного агентства України з питань державної служби від 20 вересня 2017 року №7891/13-17 «Щодо надання роз`яснень окремих положень Закону України «Про державну службу».

Так, з матеріалів справи вбачається, що з 05.05.2019 року по 04.05.2020 року термін непрацездатності позивача склав 227 календарних днів, що підтверджено відповідними листками непрацездатності, а саме: серія АДЖ 391144 (з 02.05.2019 по 17.05.2019), серія АДЖ 391209 (з 20.05.2019 по 31.05.2019), серія АДН № 103764 (03.06.2019 по 14.06.2019), серія АДН № 206012 (з 18.06.2019 по 21.06.2019), серія АДЖ 391606 (з 24.06.2019 по 27.06.2019), серія АДХ № 138806 (з 19.08.2019 по 01.09.2019), серія АДЖ № 391845 (з 05.09.2019 по 30.09.2019), серія АДЖ № 391932 (з 01.10.2019 по 25.10.2019), серія АДЧ № 368452 ( 28.10.2019 по 18.11.2019), серія АДН № № 103389 (з 19.11.2019 по 29.11.2019), серія АДН № 237637 (з 02.12.2019 по 17.12.2019) (а.с. 119-129, т.1), серія АДЮ № 012939 (з 08.01.2020 по 17.01.2020), серія АДЮ № 025063 (з 20.01.2020 по 24.01.2020), серія АДН № 468148 (з 27.01.2020 по 07.02.2020), серія АДН № 192050 (з 10.02.2020 по 26.02.2020), серія АДН № 192092 (з 27.02.2020 по 06.03.2020), серія АДН № 468653 (з 11.03.2020 по 13.03.2020 року), серія АДН № 21040 (з 16.03.2020 по 27.03.2020).

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що оскільки ОСОБА_1 було призначено на посаду державної служби з 05 травня 2017 року, відповідачем правомірно було враховано відсутність позивача на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності саме за період з 05.05.2019 року по 04.05.2020 року. Висновки суду першої інстанції у цій частині ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду, які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо посилань суду першої інстанції на Уніфіковані клінічні протоколи, затверджені затверджений наказами Міністерства охорони здоров`я України від 10.09.2014 року № 638 та від 08.06.2015 року № 327, колегія суддів зазначає, що зазначенні підзаконні нормативно-правові акти жодним чином не свідчать про встановлення законом більш тривалого строку збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання, зокрема гострого бронхіту та хронічного панкреатиту. Як вірно зазначає апелянт, Уніфіковані протоколи не встановлюють характеристики та перебігу хвороби саме у позивача. При цьому, суд звертає увагу, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Стосовно доводів позивача про звільнення її під час перебування в стані тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, підтверджується відповідними Актами та показаннями свідків, допитаних у суді першої інстанції, 05 травня 2020 року позивач перебувала на робочому місці.

У суді першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що 05 травня 2020 року ОСОБА_1 була на роботі, відлучалась для отримання ЕЦП, на при кінці робочого дня їй було оголошено наказ про звільнення та наказ про оголошення, вона не стала слухати, зібрала речі та покинула приміщення.

Свідок ОСОБА_3 показав, що 05.05.2020 року супроводжував ОСОБА_1 до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси з метою отримання ЕЦП, що також підтверджено його службовою запискою (а.с. 130, т.1).

Сторонами по справі не заперечується, що 05 травня 2020 року наприкінці робочого дня позивач перебувала в Державній екологічній інспекції в Одеській області та їй було зачитано наказ Державної екологічної інспекції України № 120-о від 05.05.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Державної екологічної інспекції в Одеській області № 95-о від 05.05.2020 «Про оголошення наказу Державної екологічної інспекції України № 120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », проте позивач відмовилась від отримання примірників вказаних наказів, від їх підписання та отримання трудової книжки, що підтверджується відповідними Актами (а.с. 131-135 т.1) та показаннями свідків, допитаних у суді першої інстанції.

За таких обставин, враховуючи фактичне перебування позивача 05.05.2020 року на робочому місці, колегія суддів критично оцінює посилання позивача на перебування 05 травня 2020 року у стані тимчасової непрацездатності як на підставу для поновлення на роботі.

Доводи позивача, що була викликана керівництвом з лікарняного лише для отримання ЕЦП, колегією суддів оцінюються критично, оскільки жодних доказів перебування позивача на лікарняному 04.05.2020 року до суду не надано.

Крім того, підстави для розірвання трудового договору передбачені у статті 40 КЗпП України.

Так у вказані нормі зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З наявних у матеріалах справи листків непрацездатності ОСОБА_1 вбачається, що у період з 05.05.2019 року по 04.05.2020 року позивач майже безперервно знаходилась на лікарняному.

Враховуючи те, що нормами законодавства заборонено звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, крім звільнення за нез`явлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, колегія суддів вважає, що відповідачем було вчинено дії щодо звільнення позивача саме у відповідності до норм Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю.

При цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року (справа № 826/6746/17).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наказ Державної екологічної інспекції України №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » було прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а отже вказаний наказ є правомірним та скасуванню не підлягає.

З огляду на викладене, враховуючи правомірність наказу №120-о від 05.05.2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні, задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладені приписи чинного законодавства України, обставини встановлені судом, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Таким чином, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права та не відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст., 249, 292, 310, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу №120-о від 05.05.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л. Є. Зуєва