Справа № 520/12807/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

19.08.2021р. справа №520/12807/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ТОВ "Ратник 2017" до ГУДПС у Харківській області про скасування рішення, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 14.07.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 19.07.2021р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 19.08.2021р.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ратник» (далі за текстом заявник, платник, ТОВ, Товариство), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 19.05.2021р. за №00/7759/2413 про застосування до штрафу в розмірі 20% в сумі 899,42 грн. та пені в сумі 74,91 грн. за період з 22.10.2019р. по 07.11.2019р,. а всього 974,33 грн. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що єдиний внесок перераховував своєчасно та у повному обсязі, але допустив платежі на помилковий рахунок. Наполягав, що фінансові інтереси Держави не зазнали втрат, адже безготівкові кошти надійшли у власність та розпорядження Держави в особі установи системи Державної казначейської служби України.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом владний суб`єкт, податковий орган, орган публічної адміністрації, контролюючий орган, ГУ, Управління, адміністративний орган) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що у зв`язку з виникненням недоїмки на підставі ч.10 ст.25 та п.2 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» були правомірно застосовані штрафи та нарахована пеня.

Відзив на позов надійшов до суду 04.08.2021 р., і за таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу юридичної особи приватного права, у якості резидента України включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом 41811825, є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ).

За звітний податковий період вересень 2019р. заявником було подано звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого ЄСВ, де указано до сплати 13.146,55грн.

За викладеним у позові твердженням заявника оплата була проведена платіжними дорученнями №61 від 20.09.2019р. на суму 5.771,43грн., №62 від 20.09.2019р. на суму 201,84грн., №65 від 30.09.2019р. на суму 2.498,71грн., №72 від 07.10.2019р. на суму 3.989,87грн., №75 від 07.10.2019р. на суму 559,73грн., №73 від 07.10.2019р. на суму 124,98грн.

19.05.2021р. без попереднього проведення будь-яких заходів податкового контролю чи заходів державного нагляду (контролю), а також без попереднього складання будь-яких письмових документів, характеру аналогічного акту податкової перевірки, контролюючим органом було видано правовий акт індивідуальної дії у формі рішення №00/7759/2416, яким застосовано 899,42грн. штрафу та нараховано 74,91грн. пені.

Не погодившись із правомірністю згаданого вище рішення адміністративного органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ) регламентовані приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Так, п.1 ч.2 ст.6 згаданого акту законодавства передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За правилом ч.6 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.

Момент настання обов`язку оплати (обов`язку здійснити ініціювання переказу безготівкових коштів у порядку Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні») даного публічного платежу визначений законодавцем у нормах ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», де вказано, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (абз.1 ч.8 ст.9); При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань (абз.2 ч.8 ст.9).

У розумінні п. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» під недоїмкою розуміється сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Суд відзначає, що саме з фактом наявності недоїмки законодавець пов`язує можливість нарахування пені, адже за приписами п.10 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Окрім того, за своєю правовою суттю можливість застосування штрафу згідно з п.2 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також пов`язана законодавцем з виникненням та існуванням протягом певного проміжку часу невиконаного обов`язку платника зі здійснення платежу на погашення ЄСВ, тобто з наявністю недоїмки, позаяк саме положеннями указаної норми закону чітко передбачено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Зі змісту норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» чітко і однозначно слідує, що ЄСВ є одним нероздільним/неподільним публічним платежем у галузі державної соціальної справи.

У ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що надані заявником копії платіжних доручень містять призначення платежу, котре цілком відповідає самостійно задекларованому ЄСВ за вересень 2019р., а також позначки банківської установи про виконання.

Поданий до суду процесуальний документ відповідача усупереч п.5 ч.2 ст.162 КАС України не містить взагалі жодних аргументів на спростування доводів заявника про реальність обставин оплати ЄСВ.

До того ж, у ході розгляду справи владний суб`єкт усупереч ч.2 ст.77, ч.3 ст.79, п.1 ч.4 ст.162 КАС України не подав жодних доказів на спростування достовірності відомостей, підтверджених копіями перелічених вище платіжних доручень.

Суд змушений констатувати, що саме лише посилання контролюючого органу на відомості будь-яких інформаційних автоматизованих систем, котрі знаходяться в експлуатації органів системи ДПС України, за загальним правилом не здатне довести існування в об`єктивній дійсності певних обставин, позаяк у розумінні ст.ст.73 і 74 Податкового кодексу України податкова інформація з баз даних інформаційних систем контролюючого органу центрального рівня завжди має похідний характер від умов фактичної дійсності.

Між тим, факт отримання Державою у власність безготівкових коштів за грошовими переказами, ініційованими заявником у спосіб подання до установи банку перелічених вище платіжних доручень, контролюючий орган у ході розгляду справи сумніву не піддав, не заперечив та не спростував.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що із страховими коштами, акумульованими на рахунках органів доходів і зборів, здійснюються такі операції: 1) перерахування на рахунки Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до встановлених законом пропорцій розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; 2) повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; 3) повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску (абзац другий частини третьої статті 26 цього Закону).

Судовим розглядом встановлено, що грошові кошти, які вибули з власності платника з підстав оплати ЄСВ, не були повернуті йому як надмірно чи помилково сплачені суми, а залишились у власності відповідних фондів державного соціального страхування, а тому мають враховуватись саме як оплата єдиного внеску.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що слід кваліфікувати як доведений матеріалами справи факт незабезпечення владним суб`єктом у спірних правовідносинах реалізації управлінської функції контролю із дотриманням ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю владний суб`єкт взагалі не з`ясував реальних обставин фактичної дійсності, припустився помилки у тлумаченні змісту належної норми права, надав неправильну кваліфікацію діянню приватної особи, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується ані з дійсним змістом нормативного регламентування, ані з характером, предметом та наслідками вчинків приватної особи.

Отже, у спірних правовідносинах факт порушення права заявника у сфері справляння ЄСВ знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Вирішуючи клопотання відповідача про заміну ГУ ДПС у Харківській області на ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС, суд керується такими мотивами та судженнями.

Відповідно до приписів постанови КМУ від 30.09.2020р. №893 та наказу ДПС України від 30.09.2020р. №529 відбулось компетенційне правонаступництво між ГУ ДПС у Харківській області (у якості правопопередника зі статусом юридичної особи публічного права ) та ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС (у якості правонаступника зі статусом структурного підрозділу органу державної виконавчої влади - юридичної особи публічного права).

У розумінні п.п.41.1.1 ст.41 Податкового кодексу України ДПС України та ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС, є окремими податковими органами та окремими контролюючими органами як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику та територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

До того ж у розумінні п.41.4 ст.41 Податкового кодексу України і ДПС України, і ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС є окремими органами стягнення.

Водночас із цим, за змістом положень п.п.7-9 ч.1 ст.4, ч.ч.1 і 3 ст.43, ч.1 ст.46 КАС України участь в адміністративній справі у якості сторони може брати або юридична особа публічного права (посадова чи службова особа цього суб`єкта права), або орган державної влади без статусу юридичної особи (посадова чи службова особа цього органу державної влади), або інший суб`єкт при здійсненні публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права і відповідно до ч.1 ст.16 означеного закону утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії.

Оскільки за змістом наказу ДПС України від 30.09.2020р. №529 у складі органу державної влади - ДПС України утворено 31 відокремлений структурний підрозділ, то слід вважати, що ці територіальні органи діють у судових процедурах від імені ДПС України як органу державної влади - юридичної особи публічного права і можуть бути наділені адміністративною процесуальною дієздатністю виключно за критерієм - інший суб`єкт при здійсненні публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

Втім, частиною 2 ст.21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" визначено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є органами державної влади.

Таким чином, законодавець увів в дію юридичну конструкцію, у силу якого структурні відокремлені підрозділи органу державної виконавчої влади (а саме: центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику) є самостійними органами державної влади без статусу юридичної особи.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд не знаходить підстав для висновку про те, що у спірних правовідносинах ця обставина спричиняє погіршення правового становища приватної особи.

З огляду на викладене, клопотання про заміну сторони правонаступником підлягає задоволенню

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". Так, заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 2270,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №341 від 13.07.2021 р. Отже, вказана сума підлягає присудженню на користь платника за рахунок владного суб`єкта.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Допустити заміну відповідача, ГУ ДПС у Харківській області правонаступником - ГУ ДПС у Харківській області, утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 19.05.2021р. №00/7759/2413.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (ідентифікаційний код - 43983495; місцезнаходження - 61057, м. Харків, вул. пушкінська, буд. 46) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ратник 2017" (ідентифікаційний код - 41811825; місцезнаходження - 01060, м. Харків, пр-т Льва Ландау, буд. 171) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко