Справа № 9901/57/19
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М.М.
справа №9901/57/19
адміністративне провадження № П/9901/57/19, № П/9901/25/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 29 липня 2021 року більшістю голосів ухвалив рішення у справі №9901/57/19, яким позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС), Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадська рада доброчесності (далі - ГРД), про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19.09.2018 №1629/ко-18 (далі - рішення ВККС). Зобов`язав Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести етап кваліфікаційного оцінювання судді Франківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 з етапу дослідження досьє та провести співбесіду відповідно до вимог законодавства. Визнав протиправним і скасував рішення ВРП від 26.03.2019 №934/0/15-19 (далі - рішення ВРП). Також вирішив питання розподілу судових витрат.
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
У зв`язку з цим, судове рішення було оформлене суддею Желтобрюх І. Л.
Підставою для задоволення позову став висновок більшості з колегії суддів про те, що рішення ВККС не містить належних мотивів його прийняття, зокрема, через:
1) відсутність мотивів для прийняття рішення щодо кожного з критеріїв та аргументів Комісії на користь прийняття чи відхилення доводів та доказів позивача та виставлення саме такої кількості балів; відсутність відомості чи іншого документального джерела, з якого можна було б встановити оцінки позивача за кожним показником (складовою) критеріїв оцінювання, виставлені кожним членом колегії, щоб мати можливість оцінити відповідність способу оцінювання та перевірити правильність обчислення їх сукупного значення кожним з членів колегії, а потім - правильність виведення їх середнього арифметичного значення як загального результату оцінювання судді;
2) фактично, суддю вдруге притягнуто до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, оскільки рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності і рішення щодо відповідності судді займаній посаді, по суті є тотожними, оскільки ґрунтуються на ідентичних підставах. Однак, це є неприпустимим.
3) із уведенням в дію Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), який набрав чинності 30.09.2016, та розробленими на його виконання підзаконними нормативними актами запроваджено додаткову відповідальність судді у вигляді можливості врахування під час кваліфікаційного оцінювання як підстави до визнання невідповідності судді займаній посаді обставин, встановлених під час провадження у дисциплінарній справі. З пояснень позивача вбачається, що його позиція щодо нереалізації свого суб`єктивного права на оскарження рішення ВККСУ від 18.11.2015 № 3271/дп-15 залежала від його результатів і наслідків (провадження закрито внаслідок спливу строків притягнення до відповідальності). Розширивши коло негативних юридичних наслідків встановлення цього факту, законодавець жодним чином не компенсував втрату права на його оскарження, тобто, звузив існуюче право, обмеживши особу в його реалізації. У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку, що узгодження застосування визначених новою редакцією Закону № 1402-VІІІ наслідків з принципом верховенства права можливе лише у разі застосування його до обставин, що відбулися після набрання ним чинності, тобто після 30.09.2016, - відтоді, коли особа належно поінформована й усвідомлює весь обсяг юридичної відповідальності, та не позбавлена права відстоювати свою невинуватість у визначеному законом порядку в межах дисциплінарної процедури. В аспекті аналізу й оцінки рішення ВККС від 18.11.2015 колегія суддів звернула увагу, що, встановивши факт неналежного ставлення позивача до строків розгляду справ, Комісія сама не дотрималася строків розгляду дисциплінарного провадження, що спричинило його закриття з цих підстав.
4) на дату ухвалення рішення ВККС у матеріалах суддівського досьє була відсутня ухвала Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15.08.2018 №2622/3дп/15-18, що унеможливлювало її врахування відповідачами з огляду на приписи ч.ч. 4, 6, 9 ст. 85, п. 8 ч. 1 ст. 93 Закону № 1402-VІІІ; пункту 8 глави 2 розділу ІІ Положення № 143/зп-16; п. 4.14 Порядку формування і ведення досьє кандидата на посаду судді, затвердженого рішенням ВККСУ від 15.11.2016 № 150/зп-16. Обговорюючи під час співбесіди відсутні в матеріалах суддівського досьє відомості та документи, Комісія позбавила позивача права бути завчасно і належним чином обізнаним з ними, надавати коментарі, підготувати та подати заперечення, документи та інформацію на їх спростування (п.п. 20, 21 Розділу ІІІ Положення № 143/зп-16). Крім того, факт відкриття провадження не доводить винуватості особи у вчиненні дисциплінарного проступку, а лише підтверджує відсутність підстав до повернення скарги чи відмови у відкритті провадження;
5) кількість поданих скарг на суддю не може бути критерієм оцінки роботи останнього, а тому колегія суддів погодилася з безпідставністю врахування ВККС кількості скарг (51) на суддю ОСОБА_1 Більш того, як вбачається з рішення ВККС, Комісія брала до уваги не обґрунтованість поданих скарг на дії ОСОБА_1 , а саму лише загальну їх кількість за певний період як окрему підставу своїх висновків. При цьому, переважна більшість скарг (майже 80%) вже визнана необґрунтованими на час проведення співбесіди з суддею, що підтверджено матеріалами суддівського досьє. Зазначене не було перевірено й виправлено Вищою радою правосуддя та лягло в основу рішення останньої у незміненому вигляді.
6) строки розгляду справ і виготовлення судових рішень цілком природньо залежать від кількості справ, що перебувають на розгляді у судді; своєю чергою, кількісні показники не віддільні від якісних; усі вони справляють взаємний вплив, що зумовлює необхідність їх одночасної, спільної оцінки. Зібрані у суддівському досьє статистичні дані наочно підтверджують, що позивач у весь період оцінювання з 2012 по 2018 роки розглядав справи різних категорій, кількість яких в десятки разів перевищувала середній показник по суду (СД, т. 1, а.с. 96-98). Дані щодо кількості розглянутих суддею справ були предметом доповіді члена Комісії, що готував питання до розгляду (т. 1, а.с. 165-169), однак належного відображення й оцінки у кінцевому рішенні обох органів не знайшли. Аналогічно, член Вищої ради правосуддя, що готував доповідь на засіданні Ради, повідомив про надходження на адресу ВРП звернень громадськості із позитивними відгуками щодо роботи та характеристиками позивача, - що теж не знайшло відображення у рішенні про звільнення останнього.
7) колегія суддів прийняла до уваги доводи позивача, що, отримавши виклик на сесію, він заповнив бланки декларацій і напередодні відпустки на навчання передав закріпленому за ним секретареві судових засідань для подальшої відправки. Протягом тривалого періоду часу він був свідомий у виконанні обов`язку, допоки під час ознайомлення із суддівським досьє не виявив такого. Тоді ним було повторно заповнено відповідні бланки й разом з відповідними роз`ясненнями подано до Комісії. Отже, на час проведення співбесіди й ухвалення оскаржуваного рішення Комісією запитувані декларації були у розпорядженні цього органу. Причини, з якої декларації так і не були внесені до відповідних реєстрів, позивач пояснити не міг, але такі за жодних умов не можуть слугувати підставою для відповідальності позивача, оскільки перебувають у зоні відповідальності Комісії. Додатково позивачем проаналізовано адміністративну практику ВККС, за якою сукупність подібних обставин визнавалася Комісією достатньою підставою до зупинення кваліфікаційного оцінювання з направленням повідомлення до ВРП для вирішення питання про наявність підстав до відповідальності судді належним органом, до повноважень якого воно віднесене. Своєю чергою, Вища рада правосуддя, як пояснила в ході судового засідання її представник, за подібних обставин не притягнула до дисциплінарної відповідальності жодного суддю.
Колегія суддів дійшла висновку, що законодавець надав відповідне повноваження Комісії вирішувати, чи є потреба в зупиненні кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням неприпустимості його реалізації з метою звуження чи обмеження прав особи. Іншими словами, Комісія може не зупиняти провадження, якщо не вбачає у допущеному суддею проступку серйозної шкоди та не має наміру застосовувати істотно значимі негативні юридичні наслідки.
На переконання колегії суддів, неподання декларації істотно відрізняється він несвоєчасного її подання не лише терміном прострочення зобов`язання, а й можливістю (чи відсутністю такої) оцінити завдану таким порушенням шкоду, чого, однак, не зробили відповідачі. Видається логічним, що несвоєчасне подання декларації з «нульовими показниками» внаслідок помилкового переконання про фактичне її подання (омана щодо фактичних обставин) є менш суспільно небезпечним, аніж умисне приховування конкретних даних.
Також колегія суддів дійшла висновку, що усього наведеного ВРП не перевірила, матеріалів суддівського досьє не витребувала, власні висновки ґрунтувала на підставах, викладених у рішенні ВККС з рекомендацією про звільнення, фактично у незмінному вигляді відтворивши їх зміст (абз 17-27 мотивувальної часини рішення). Натомість матеріали звільнення (т. 4, а.с. 200-297), копії яких долучені до матеріалів справи, окрім наведеного рішення, містять переважно матеріали листування (виклики й повідомлення).
Я не погоджуюся з висновком колегії суддів на підставі наведених мотивів, виходячи з такого.
З набранням чинності 30.09.2016 Закону України № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) та Закону № 1402-VIII в Україні розпочалась судова реформа, яка передбачала, серед іншого, й підвищення вимог та професійних стандартів для суддівського корпусу.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом № 1401-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12 березня 2019 року у справі №9901/636/18, від 6 серпня 2019 року у справі №9901/780/18, зазначала, що система оцінювання суддів, як одна зі складових судової реформи, впроваджувалась для сприяння ефективному здійсненню правосуддя та підвищенню якості судової системи держави. Метою кваліфікаційного оцінювання є визначення здатності судді й надалі здійснювати правосуддя за критеріями компетентності, професійної етики та добропорядності.
Також Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27 березня, 25 квітня, 12, 26 червня, 18 вересня 2018 року, 21 листопада 2018 у справах № П/800/409/17, № 800/328/17, № 800/248/17, № 800/264/17, № 800/354/17, № 9901/623/18 відповідно).
У цьому сенсі Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що установлена легітимна мета дій Комісії щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.
Вмотивованість кожного критерію та його елементів з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії і ВККС в цілому Закон не передбачає, оскільки це є способом прийняття рішення, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
При цьому, оцінка критеріїв компетентності, професійності та доброчесності, яка має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, покладена на членів ВККС і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності у прийнятті рішення. Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого колегіального органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.
В умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, таке оцінювання завжди має суб`єктивний характер. Тобто вирішальним є особисте переконання кожного члена складу ВККС України, яке зрештою і визначає характер їх голосування.
Вважаю, що у цій справі рішення ВККС містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
При цьому, вважаю, що, погоджуючись пройти відповідну процедуру оцінювання, позивач як суддя мав передбачати, що його наслідки можуть бути як позитивними, так і негативними. Про те, що мали місце зазначені обставини позивач не міг не знати, а тому усвідомлював про те, що такі обставини матимуть значення під час оцінки судді критеріям професійної етики та доброчесності. На моє переконання, факти, які були враховані Комісією, навіть з урахуванням пояснень позивача дійсно могли мати неоднозначну оцінку.
У постанові від 19.05.2021 у справі №9901/126/19 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що у межах процедури кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді, з урахуванням мети і завдань його проведення, обов`язком (повноваженням) ВККС є з`ясування й оцінка усіх аспектів життя й діяльності такого кандидата не лише професійного характеру, але й морально-етичного. Щодо останнього, то Комісія з огляду на свій правовий статус повинна визначити, чи відповідає поведінка судді/кандидата на посаду судді основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19.05.2006 (схвалені резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23), а також у Кодексі суддівської етики.
Тому, вважаю, що посилання позивача на те, що Комісія неправомірно приймала до уваги інформацію, яка не була наявна в суддівському досьє, є необґрунтованими.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення ВККС, підставою для його ухвалення, фактично, слугували встановлені відповідачем обставини, які, на переконання ВККС, не підтверджують відповідності поведінки ОСОБА_1 високим стандартам, дотримання яких слід очікувати від судді. Крім того, до «кваліфікаційного» процесу залучено два органи - ВККС і ВРП, кожен з яких відповідно до свого правового статусу реалізовує на відповідному етапі свої повноваження, тому, як слушно зазначав і сам позивач, ВРП має право на оцінку висновків ВККС, в тому числі, й тієї інформації, яка не містилася у суддівському досьє.
При прийнятті рішень ВККС і ВРП врахували, що усі скарги у кількості 51 шт. на суддю були пов`язаними із безпідставним затягуванням або невжиттям суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволіканням з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасним наданням суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень. Очевидним є те, що вказані обставини можуть вплинути на характеристику судді і, відповідно, на бал оцінки, які за внутрішнім переконанням надавали члени ВККС, а тому були відображені у мотивувальній частині рішення Комісії.
Вважаю, що доводи позивача, які підтримані колегією суддів, про те, що ВККС надано оцінку обставинам дисциплінарного проступку, за яке суддя вже притягався до дисциплінарної відповідальності, що стало підставою для ухвалення з цих же підстав рішення щодо невідповідності судді займаній посаді, є необґрунтованими, оскільки врахування такої обставини не свідчить про надання їй повторної та/або додаткової оцінки, відповідно, відсутні підстави вважати, що суддю вдруге притягнуто до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Необґрунтованими вважаю і доводи позивача, які також підтримала колегія суддів, про те, що під час кваліфікаційного оцінювання Комісія мала право аналізувати факти щодо відповідності судді ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності лише за період після 30.09.2016, оскільки такі не узгоджуються як з метою запровадження судової реформи, так і з вимогами Закону № 1402-VIIІ.
Незмістовними, на мою думку, є посилання позивача на те, що, якщо б він знав, що після 30.09.2016 ухвалене за результатами розгляду дисциплінарної справи рішення компетентного органу та встановлені ним обставини будуть застосовані для встановлення відповідності судді за критеріями доброчесності та професійної етики під час кваліфікаційного оцінювання, то з великою долею ймовірності таке рішення було б оскаржене та скасоване.
Вважаю, що право на оскарження відповідного рішення не пов`язано із тим, які можуть в подальшому виникнути наслідки його прийняття. Якщо позивач вважав, що рішення не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, оскарження такого рішення залежало виключно від його волевиявлення.
Доводи про те, що при прийнятті рішення, колегією Комісії проігноровано той факт, що Позивач понад 16 років ефективно відправляв правосуддя, практично 10 років після обрання безстроково, також спростовуються обставинами, викладеними у рішенні ВККС від 19.09.2018 №1629/ко-18, де вони були враховані Комісією під час його ухвалення.
Також вважаю обґрунтованими висновки відповідачів, що неподання ОСОБА_1 декларації доброчесності судді та декларації родинних зв`язків судді є свідченням невиконання ним вимог пункту 3 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що об`єктивно не могло бути залишено поза увагою.
При цьому, вважаю, що надані позивачем пояснення щодо причин неподання у встановлений строк таких декларацій не могли враховуватися колегією суддів, оскільки жодних доказів на їх підтвердження позивач не надав. При цьому, саме позивач є зацікавленою особою у тому, щоб пересвідчитися про безпосереднє отримання ВККС таких декларацій, зокрема, і здійснити перевірку їх оприлюднення. Однак, протягом січня-вересня 2018 року позивач не вчинив жодний дій, спрямованих на те, щоб переконатися про фактичне надходження декларацій до ВККС. Із запровадженням електронної форми декларації, позивач такі також не подав.
Запроваджений обов`язок з подання декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності не диференційований за критерієм наявності чи відсутності таких зв`язків, а тому вважаю необґрунтованим надання оцінки невиконанню (несвоєчасному виконанню) цього обов`язку за ознакою суспільно небезпечного діяння/умисного приховування конкретних даних.
Крім того, я погоджуюся з доводами ВРП, що за змістом норм частини п`ятої статті 84 Закону № 1402-VІІ зупинення кваліфікаційного оцінювання за таких обставин є правом, а не обов`язком Комісії. Тому, на моє переконання, сам факт зупинення кваліфікаційного оцінювання щодо інших суддів не може мати правового значення у цій справі.
При цьому, вважаю, що у цій справі саме сукупність встановлених ВККС фактів стала підставою для прийняття спірних рішень ВККС і ВРП, яка на моє переконання, у повній мірі перевірила висновки ВККС. Та обставина, що вона з ними погодилася не може розцінюватися як відсутність здійсненої перевірки (про що зазначено у судовому рішенні).
У зв`язку з викладеним вважаю, що надання колегією суддів оцінки кожному факту окремо (а не їх сукупності) не може бути обґрунтованою підставою для задоволення позовних вимог.
Фактично, на моє переконання, у судовому порядку відбулася не перевірка вмотивованості рішень ВККС і ВРП, а перевірка позивача на його відповідність критеріям професійної етики та доброчесності, що, однак, виходить за межі повноважень суду та, фактично, є втручанням у дискреційні повноваження ВККС і ВРП. Колегія суддів здійснила оцінку внутрішнього переконання членів Комісії та висловила незгоду з нею, фактично, за своїм внутрішнім переконанням.
При цьому, зі змісту судового рішення вбачається, що все ж таки колегія суддів визнала більшість доводів позивача безпідставними і з такими висновками колегії суддів я погоджуюся.
За таких обставин, вважаю, що за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 належало ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Суддя М. М. Гімон