Справа № 640/18418/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Київ № 640/18418/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Святошинського районного відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо порушення передбаченого законодавством строку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63368954 від 23.10.2020 року;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про відкриття виконавчого провадження № 63368954 від 23.10.2020 року;

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн. по виконавчому провадженню № 62676260 від 20.10.2020 року;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676260 від 20.10.2020 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що про відкриті виконавчі провадження № 62676260 та №63368954 позивачу не повідомлено у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, у позивача, як боржника у вказаних виконавчих провадженнях, не було наміру створювати перешкоди для виконання рішення суду про вселення стягувача, а тому, фактичне стягнення за виконавчим листом не відбулося.

Позивач вважає, що з аналізу поняття «виконавчий збір», підстави для його нарахування та стягнення з боржника у виконавчому провадженні №62676260 відсутні.

Крім того, позивач звертає увагу суду, що постанова про стягнення виконавчого збору мала б бути винесена одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження №62676260, разом з тим, винесена після його закінчення, що є порушенням термінів прийняття рішення виконавцум.

Зокрема, представником позивача подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання, призначене на 16.08.2021 року.

Через канцелярію суду відповідачем подано копії матеріалів виконавчих проваджень № 62676260 та №63368954. Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

У судове засідання 16.08.2021 року прибув представник позивача. Відповідачем, належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь уповноваженого представника не забезпечено.

Судом заслухано вступне слово позивача.

З метою складання повного судового рішення на виконання вимог статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено про перерву у судовому засіданні до 18.08.2021 року.

У судове засідання 18.08.2021 року сторони не прибули, з огляду на що, згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до частини четвертої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Вирішуючи питання дотримання процесуального строку звернення до суду в частині позовних вимог, заявлених в межах виконавчого провадження №63369081, суд зазначає наступне.

Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Пунктом 1 частини другої статі 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною четвертою статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Заяву про поновлення строку звернення до суду обґрунтовано тим, що оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору по виконавчому провадженню № 62676260 від 20.10.2020 року, а також постанову про відкриття виконавчого провадження № 63368954 від 22.10.2020 року, отримано позивачем ОСОБА_1 фактично 16.06.2021 року після ознайомлення (фотокопіювання) із матеріалами виконавчих проваджень, а тому десятиденний строк на оскарження позивачем є таким, що пропущений з поважних причин, оскільки оскаржувані рішення державного виконавця не надсилались (не вручались) боржнику, що є, на переконання представника позивача, поважною причиною для поновлення строку.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 1404) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Так, предметом справи №640/18415/21 є оскарження, зокрема, постанови державного виконавця від 20.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63368954, та бездіяльність державного виконавця з її надіслання із порушенням передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» строку.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №63368954, жодного доказу направлення та отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, яку мало б бути відправлено державним виконавцем рекомендованим повідомленням, матеріали виконавчого провадження №63368954 не містять.

Відповідачем не надано доказів, на кшталт, списку згрупованих поштових відправлень, або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які б спростовували встановлене судом.

На переконання суду, встановлені обставини свідчать про необізнаність боржника щодо існування виконавчого провадження №63368954 з незалежних від нього причин, що відповідачем та матеріалами виконавчого провадження №63368954, наданими виконавцем, не спростовано.

Зокрема, відповідачем не надано жодного доказу направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження № 62676260, в межах якого винесено спірну постанову від 20.10.2020 року про стягнення виконавчого збору, чим не спростовано твердження позивача про необізнаність існування виконавчого провадження №62676260.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанови від 23.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63368954, від 20.10.2020 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №62676260, та бездіяльність відповідача щодо їх направлення.

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернулася лише 28.06.2021 року.

Отже, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №640/18418/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

05.06.2020 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №759/4245/15-ц про вселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягувачем визначено ОСОБА_3 , Боржником - ОСОБА_1 .

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - до 15.09.2020 року.

За заявою Стягувача про примусове виконання рішення суду від 28.07.2020 року, постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 29.07.2020 року відкрито виконавче провадження №62676260.

Згідно з Актом державного виконавця від 20.10.2020 року, складеного об 11:00 год. за участю понятих та ДОП Святошинського УП ГУ НП у місті Києві, залученого постановою державного виконавця від 07.10.2020 року, вселено ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до змісту Акта, підпис Боржника відсутній.

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 20.10.2020 року закінчено виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору, визначено, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 10 000,00 грн., який розраховано відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувачем за постановою визначено Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Боржником - Петренко Тетяну Володимирівну.

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Горик Яни Євгенівни від 23.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63368954 з виконання постанови від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №62676260 докази направлення якої позивачу відсутні.

Вважаючи постанову від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №62676260, постанову від 23.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63368954 та бездіяльність відповідача з їх не направлення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктами 5 та 7 частини першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до частин першої, третьої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є Боржником у виконавчому провадженні №62676260, рішення суду, в якому виконано, згідно Акта державного виконавця, 20.10.2020 року, тобто, після відкриття виконавчого провадження №62676260 постановою державного виконавця від 29.07.2020 року.

Отже, закінчення виконавчого провадження №62676260 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404, в даному випадку, передбачувало стягнення виконавчого збору з Боржника.

Суд зауважує, що доказів оскарження позивачем постанови від 20.10.2020 року про закінчення виконавчого провадження №62676260 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404 та дій державного виконавця, вчинених під час примусового виконання виконавчого листа №759/4245/15-ц, яка, на переконання позивача, діяла упереджено щодо Боржника, суду не подано, та у Єдиному реєстрі судових рішень такі відомості відсутні.

Крім того, перевіряючи розрахунок суми стягнення виконавчого збору, судом встановлено його вмотивованість та відповідність вимогам частини третьої статті 27 Закону №1404.

Відповідно до статті 8 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 вересня - 5000 гривень.

Так, з мотивувальної частини оскаржуваної постанови від 20.10.2020 року встановлено, що державним виконавцем визначено розмір виконавчого збору у 10 000 грн. з розрахунку 5 000,00 грн. х 2, де 5 000,00 грн. - мінімальна заробітна плата.

З огляду на викладене, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору виконавцем прийнято правомірно та правові підстави для її скасування відсутні.

Так, постановою державного виконавця від 23.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63368954 з виконання постанови від 20.10.2020 року про стягнення з боржника виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні №62676260.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404 постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є виконавчими документами.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону №1404 виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Долучена відповідачем копія оскаржуваної постанови від 22.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження №63368954 відповідає вимогам Закону №1404, встановленим для виконавчого документа, з огляду на що, не підлягає скасуванню, оскільки не є протиправною по своїй суті.

Щодо доводів позивача та його представника про порушення термінів винесення постанови про стягнення виконавчого збору, тобто її винесення після закінчення виконавчого провадження №62676260, суд зазначає.

Згідно з абзацами 1-4 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2021 року за №489/20802 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5), стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

З аналізу вищенаведених положень законодавства України, висновується, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору відбувається одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, або після/одночасно із винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, з урахуванням підстави його закінчення.

Отже, Законом №1404 передбачено стягнення виконавчого збору або на стадії відкриття виконавчого провадження, або на стадії його закінчення.

Щодо не направлення постанов про відкриття виконавчого провадження №63368954, про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №62676260, та порушення строків їх направлення державним виконавцем, суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом 3 частини п`ятої статті 13 Закону №1404 порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Отже, не направлення спірних постанов не може вважатися самостійною підставою для скасування такої постанови, враховуючи, що судом встановлено відповідність постанови від 23.10.2020 року №63368954 та постанови від 20.10.2020 року №62676260 вимогам Закону №1404 за її змістом та формою.

В свою чергу, задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця, яка виявилася у порушенні передбаченого законодавством строку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 63369081 від 23.10.2020 року та копії постанови від 20.10.2020 року про стягнення виконавчого збору у ВП №62676260 в даному випадку не забезпечать ефективного захисту позивача від зазначеної бездіяльності, оскільки, відповідно до матеріалів справи 16.06.2021 року під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження позивачем таку постанову отримано, а судом, в свою чергу, з цієї підстави поновлено строк на звернення до адміністративного суду, та позов в цій частині вимог розглянуто по суті.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 2-7377/10.

Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції").

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі "Глоба проти України" відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, відповідачем доведено правомірність винесеної постанови, проте встановлена судом бездіяльність відповідача щодо не направлення цієї постанови позивачу не відновить порушеного права позивача.

Згідно зі змістом частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного останнім.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та, як наслідок, розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач : ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 );

Відповідач: Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) (, адреса: 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9).

Повне рішення складено 18.08.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна