Справа № 200/7375/21
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р. Справа№200/7375/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» (, 85562, Донецька область, Великоновосілківський район, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В)

до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (, юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59)

про скасування податкового повідомлення-рішення від 25 травня 2021 року № 000/5885/0901

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення від 25 травня 2021 року № 000/5885/0901.

Ухвалою від 22 червня 2021 року суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 19 липня 2021 року суд заяву відповідача про заміну відповідача в адміністративній справі № 200/7375/21 задовольнив, замінив відповідача - Головне управління ДПС у Донецькій області (, 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) на правонаступника Головне управління ДПС у Донецькій області (, юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) у справі № 200/7375/21.

Ухвалою від 19 липня 2021 року суд відмовив Головному управлінню Державної податкової служби у Донецькій області у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в адміністративній справі № 200/7375/21.

За правилами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначає, що 27 червня 2019 року, позивач вперше звернувся до відповідача із заявою про видачу ліцензії на право зберігання пального, відповіді на вказану заяву не надано відповідачем. Не дочекавшись відповіді, позивач вдруге здійснює плату за отримання ліцензії на право зберігання пального у сумі 780 грн., що підтверджується квитанцією № 536 від 23 вересня 2020 року та отримує ліцензію на право зберігання пального від 1 жовтня 2020 року з терміном дії до 1 жовтня 2025 року, реєстраційний номер 2000846. Отже, позивач вчинив всі можливі дії для отримання відповідної ліцензії, починаючи з 27 червня 2019 року. Ігнорування податковим органом поданої позивачем заяви про отримання ліцензії від 27 червня 2019 року за умови внесення позивачем відповідних платежів на її отримання, не може мати наслідком притягнення його до відповідальності. Крім того, позивач зазначає, що актом проведеної перевірки від 30.04.2021 року не встановлено факту фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального, зазначені обставини не встановлювались та не перевірялись відповідачем під час проведення фактичної перевірки. Все паливо, яке придбавалось підприємством у вказаний у акті період зберігалось у техніці, належної підприємству.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначає, що фактична перевірка позивача проведена згідно вимог діючого законодавства. Висновки викладені в акті перевірки від 30 квітня 2021 року № 4715/05/99/32/09/30844539, обґрунтовані згідно з діючим законодавством.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» є юридичною особою, , місцезнаходження: 85562, Донецька область, Великоновосілківський район, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В, перебуває на обліку ГУ ДПС у Донецькій області.

Відповідачем у період з 21 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року на підставі Наказу ГУ ДПС у Донецькій області № 653-п від 20 квітня 2021 та направлень на перевірку від 20 квітня 2021 року № 789, 790, проведена фактична перевірка місця зберігання за адресою: Донецька область, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В де здійснює свою господарську діяльність СТОВ «Новомайорське».

За результатами проведеної перевірки, складено акт про результати фактичної перевірки від 30 квітня 2021 року № 4715/05/99/32/09/30844539, висновками якого встановлено порушення позивачем статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» № 481/95-ВР від 19 грудня 1995 року в частині зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, а саме: згідно з відомостями інформаційних баз даних ДПС встановлено, що для забезпечення здійснення статутної діяльності, пов`язаної з вирощуванням зернових культур, а саме для зберігання пального, СТОВ «Новомайорське» отримало видану Головним управлінням ДПС у Донецькій області ліцензію на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки від 1 жовтня 2020 року № 20000846 з терміном дії ліцензії з 1 жовтня 2020 року до 1 жовтня 2025 року, оплаченої терміном на 1 рік з 1 жовтня 2020 року до 1 жовтня 2025 року, за адресою місця зберігання пального: Україна, Донецька обл., с. Новомайорське, Великоновосілківський р-н, вул. Гончарова, буд.24-В, загальна місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального (літри): 90000. Фактично в ході перевірки встановлено, що станом на 20 січня 2021 року, на території підприємства за адресою: Донецька обл., с. Новомайорське, Великоновосілківський р-н, вул. Гончарова, буд. 24-В, розташована металеви ємності об`ємом 90000 тисяч літрів, у якій станом на день виходу зберігалось дизельне пальне (код товару згідно з УКТЗЕД ). Згідно відомостям інформаційних баз даних ДПС України та відомостям Єдиного реєстру акцизних накладних встановлено, що у травні, серпні 2020 року СТОВ «Новомайорське», здійснювало придбання важких дистилятів (газойлі) у кількості 20420,50 літрів за кодом товару (продукції) згідно з УКТ ЗЕД на адресу місця зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки за адресою: Донецька область, с. Новомайорське, вул. Ганчарова, 24-В згідно наступних акцизних накладних: порядковий номер акцизної накладної № 312, дата складання 25 травня 2020 року, особа, що реалізує пальне ТОВ «Термінал» (), особа, що отримує пальне СТОВ «Новомайорське» (), відвантажено з пересувного акцизного складу транспортний засіб НОМЕР_1 , обсяг реалізованого пального у кг 12 900,35 у літрах приведених до температури 15 °С 5259, за кодом товару згідно з УКТ ЗЕД , опис товару згідно з УКТ ЗЕД «Важкі дистиляти (газойлі)»; порядковий номер акцизної накладної № 11, дата складання 20 серпня 2020 року, особа, що реалізує пальне ТОВ «Нафтова компанія Ирансойл» (), особа, що отримує пальне СТОВ «Новомайорське» (), відвантажено з пересувного акцизного складу транспортний засіб НОМЕР_2 , обсяг реалізованого пального у кг 7520,15, у літрах приведених до температури 15 °С 5936, за кодом товару згідно з УКТ ЗЕД , опис товару згідно з УКТ ЗЕД «Важкі дистиляти (газойлі)». При здійсненні аналізу постачальників пального СТОВ «Новомайорське» встановлено відсутність реєстрації в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників на місці відпуску пального наливом з акцизного складу на транспортних засобах, відповідно до яких відбувалось відвантаження пального, що унеможливлює заправляння у топливні баки транспортних засобів.

На підставі акту перевірки від 30 квітня 2021 року та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону України № 481 відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 25 травня 2021 року № 000/5885/0901, яким до позивача застосовано суму штрафних санкцій у сумі 500000 грн. за порушення частини 1, 8 статті 15 Закону України № 481.

Судом також встановлено, та не заперечувалось відповідачем у відзиві, що 27 червня 2019 року позивач особисто звернувся до контролюючого органу з метою отримати ліцензію за зберігання пального, вніс відповідну суму - 780 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 217 від 27 червня 2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, контролюючий орган жодним чином не відреагував на звернення позивача.

Суд встановив, що позивач вдруге здійснює плату за отримання ліцензії на право зберігання пального у сумі 780 грн., що підтверджується квитанцією № 536 від 23 вересня 2020 року та отримує ліцензію на право зберігання пального від 1 жовтня 2020 року з терміном дії до 1 жовтня 2025 року, реєстраційний номер 2000846. На зворотному боці відповідної ліцензії зазначено, що сплачено за період з 1 жовтня 2020 року по 1 жовтня 2021 року.

На виконання договору поставки від 19 січня 2018 року, укладеного між ТОВ «Термінал» та СТОВ «Новомайорське» за видатковою накладною № РН-0525/04 від 25 травня 2020 року позивачем було надано грошові кошти у сумі 184899 грн. за реалізацію позивачу дизельного пального у кількості 10.706 та на виконання договору поставки нафтопродуктів, укладеного 19 серпня 2020 року між ТОВ «Нафтова компанія Грансойл» та СТОВ «Новомайорське» сплачено позивачем 132650 грн. за реалізацію позивачу палива дизельного 7580 л, згідно видаткової накладної № 15 від 20 серпня 2020 року. Отже, вищевказаними документами підтверджено, що позивачем виконано умови договорів від 19 серпня 2020 року та від 20 серпня 2020 року в частині оплати придбаного пального.

Судом також встановлено, що все паливо, яке придбавалось підприємством у вказаний у акті період зберігалось у техніці, належної підприємству. При цьому, загальна кількість змістовності палива у техніці складає понад 10000 л, серед них ємність пожежної машини ГАЗ 53- 1401, реєстраційний номер НОМЕР_3 (зберігається паливо у відповідній цистерні на ній) - 4845 л., бензовоз ГАЗ-52-01, реєстраційний № 14546 ЕВ - 1947 л, ємність у баках двох тракторів МТЗ 80 2 шт, 260 л. трактору Т-150. 2 штуки - 860 л, комбайнів ДОН 1500 540 л, косилці КГ1С-5Г, реєстраційний номер НОМЕР_4 - 130 л. транспортному засобі Volkswagen passat 1984 р. випуску, КОД двигуна СВАВ/СРРВ/СКУС) - 70 л, цистернах для зберігання палива ємність 3075 л. (15 діжок обсягом 205 л. кожна), які розташовані у транспортному засобі ГАЗ-САЗ модель 3507. Зазначене підтверджується відповідними документами (свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, технічними паспортами, даними з відкритих джерел щодо характеристик зазначених транспортних засобів, фото таблицею, відомостями щодо обліку таких транспортних засобів, тощо), які перебувають в матеріалах справи.

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон № 481 визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Статтею 1 Закону № 481 серед іншого надано визначення наступним поняттям:

- ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку;

- роздрібна торгівля пальним - діяльність із придбання або отримання та подальшого продажу або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з автозаправної станції/автогазозаправної станції/газонаповнювальної станції/газонаповнювального пункту та інших місць роздрібної торгівлі через паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки та/або реалізація скрапленого вуглеводневого газу в балонах для побутових потреб населення та інших споживачів.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23 листопада 2018 року 2628-VІІІ внесені зміни до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме: частини першу і четверту статті 15 викладено у такій редакції: «Імпорт, експорт алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності без ліцензії. Оптова торгівля на території України алкогольними напоями та тютюновими виробами здійснюється за наявності у суб`єктів господарювання всіх форм власності ліцензії на оптову торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами. Оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії».

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2628-VІІІ останній набирає чинності з 1 січня 2019 року, крім, зокрема, підпункту 6 (щодо змін до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів"), підпункту 17 (щодо змін до Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності") пункту 2 розділу II цього Закону, що набирають чинності з 1 липня 2019 року.

За змістом статті 15 Закону № 481 суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Плата за ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним справляється щорічно і зараховується до місцевих бюджетів згідно із законодавством.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулює (встановлює, визначає) Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 2 березня 2015 року № 222-VIII.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону №222-VIII (в редакції з 01 липня 2019 року), ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, виробництво і торгівля пальним, яка ліцензується відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Частиною першою статті 8 Закону №222-VIII (в редакції на 1 липня 2019 року) у разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Згідно з абзацом четвертим пункту 4 частини першої статті 3 Закону №222-VIII у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Частиною другою статті 20 Закону №222-VIII встановлено, що у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 Державна податкова служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва пального, з оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального і контроль за таким виробництвом. ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 19 червня 2019 року №545 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» територіальні органи ДФС визначено органом ліцензування господарської діяльності з роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального. Вказана постанова набрала чинності 1 липня 2019 року.

Листом Державної фіскальної служби від 30 травня 2019 року за №17014/7/99-99-12-01-01-17 на виконання Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» доведено територіальним органам - головним управлінням ДФС в областях та м. Києві, що суб`єкти господарювання можуть подати документи на розгляд до органу ліцензування для отримання відповідних ліцензії на адресу Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві за місцем роздрібної торгівлі пальним, починаючи з 12 червня 2019 року. При цьому Головні управління ДФС у областях та м. Києві мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання, починаючи з 1 липня 2019 року.

З 1 липня 2019 року набрали чинності норми Закону №481 щодо ліцензування роздрібної та оптової торгівлі пальним. З цієї дати роздрібна і оптова торгівля пальним, зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії.

У разі торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів.

Зважаючи на положення абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3, частини першої статті 8 Закону №222-VIII при запровадженні ліцензування роздрібної та оптової торгівлі паливом, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Закон №2628-VІІІ, яким внесені зміни в тому числі до Законів № 481, №222-VIII, прийнятий Верховною Радою України 23 листопада 2018 року, опублікований 12 грудня 2018 року, набрав чинності з 1 січня 2019 року, крім зокрема норм підпункту 6 (щодо змін до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»), підпункту 17 (щодо змін до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності») пункту 2 розділу II цього Закону, що набирали чинності з 1 липня 2019 року.

Отже законодавець при запровадженні ліцензування роздрібної та оптової торгівлі пальним, а також його зберігання дотримався принципів, встановлених Законом №222-VIII, щодо надання достатнього строку для реалізації прийнятих змін, який склав вісім місяців з дня прийняття Закону №2628-VІІІ.

При цьому суд звертає увагу на нечіткість врегульованих відносин, оскільки початок видачі ліцензії органом ліцензування та відповідальність за провадження роздрібної (оптової) торгівлі пальним без ліцензії припадають на один день, що є штучно створеною перешкодою в господарюванні для добросовісних платників.

Суд зазначає, що вищий орган виконавчої влади України з метою реалізації положень Закону № 481 в частині внесених змін Законом №2628-VІІІ, лише 19 червня 2019 року постановою №545 (набрала чинності 1 липня 2019 року) пункт 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2015 року № 609 виклав в новій редакції, доповнивши його новим видом ліцензійної діяльності (зокрема роздрібна та оптова торгівля пальним, зберігання пального), визначивши орган ліцензування - ДФС, територіальні органи ДФС.

Про можливість подати документи для отримання ліцензії з 12 червня 2019 року суб`єкт господарювання дізнався з листа ДФС від 30 травня 2019 року за №17014/7/99-99-12-01-01-17, при цьому фактично отримати ліцензію для здійснення роздрібної або оптової торгівлі пальним можливо було не раніше 1 липня 2019 року, що є днем набранням чинності норм Закону №2628-VІІІ щодо ліцензування, в тому числі й щодо відповідальності за торгівлю пальним без ліцензії.

Отже зволікання з боку держави в особі її органів виконавчої влади (КМУ, ДФС) щодо визначення органу ліцензування та відповідно зменшивши суб`єкту господарювання строк для реалізації права на отримання ліцензії до набрання чинності норм Закону №2628 щодо ліцензування, призвело б до необхідності зупинення діяльності суб`єкта господарювання. Зокрема, суб`єкт господарювання мав 18 днів для подання відповідної заяви, в той час як органу ліцензування Закон встановлює 20 днів на розгляд заяви про отримання ліцензії.

Зазначені дії органів виконавчої влади є прикладом порушення ними принципу «належного урядування», які призвели до перешкод в господарюванні для добросовісних платників.

Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, Верховним Судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

До спірних правовідносин підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 (справа № 1-6/2018), яким сформовано правову позицію щодо верховенства права, а саме - основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005). Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.

Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).

Суд визнає, що затримка в отриманні ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним була зумовлена виключно відсутністю законодавчо визначеного порядку отримання таких ліценцій станом на день набрання чинності Законом №2628-VIII.

Аналізуючи наявність легітимної мети і пропорційність втручання держави у майнові права позивача за обставин, що склалися у цій справі, колегія суддів у справі бере до уваги те, що держава не створила правового регулювання і фактичних умов, за яких господарська діяльність позивача у спірний період могла б бути законною. Необхідний перехідний період був уведений в дію, проте ретроспективної дії таким положенням законодавець не надав. Отже, притягнення до відповідальності за таких умов не може бути визнане таким, що переслідує законну мету і є пропорційним.

Аналогічну позицію висловлено в постановах Верховного Суду від 4 листопада 2020 року у справі №160/10203/19, від 1 грудня 2020 року у справі № 580/1550/20.

Крім того, суд зазначає, що позивач не заперечує, що отримав від постачальника дизельне пальне, проте зазначає, що дизельне пальне розвантажувалось у ємність (бочку), але не реалізовувалося будь-яким іншим суб`єктам господарювання, а розливалося в баки транспортних засобів, які використовуються у господарській діяльності позивача, в т.ч. у зв`язку з виробничою необхідністю, задля забезпечення здійснення господарської діяльності товариством здійснювалося переміщення пального з паливних баків вантажних автомобілів до паливних баків техніки, що перебуває у користуванні позивача та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Надаючи оцінку вищевикладеному, суд зазначає, що, встановивши факт отримання позивачем дизельного пального, відповідач не встановив, не зафіксував та не довів належними та допустимими доказами факт та місце зберігання дизельного пального.

Суд зауважує, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 481 оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Відповідно до частини 8 статті 15 Закону № 481 суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Таким чином, слід зауважити, що ліцензія на зберігання видається та "прив`язана" до місця зберігання пального, тобто, адреси розташування складу зберігання.

Умовою видачі ліцензії на зберігання є наявність зареєстрованих відповіло до закону ємкостей, що не було встановлено відповідачем під час перевірки. Відповідно до статті 15 Закону № 481 суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право зберігання пального, на кожне місце зберігання пального, але доказів того, що позивачем зареєстроване місце зберігання пального матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" місце зберігання пального місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування. Зберігання пального діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Вказаний Закон не містить вказівки на те, що пальне повинно зберігатися виключно у стаціонарних ємностях для зберігання пального; не визначає граничний об`єм пального чи обмежень по строку, з якого починається "зберігання пального"; саме по собі зберігання пального не є підставою для реєстрації акцизного складу, оскільки вимагає певного обсягу пального.

Крім того, резервуари, які використовуються для здійснення операцій з обігу пального та його зберігання, загальна місткість яких перевищує 10000 л, з 1 жовтня 2019 року, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі (п. 230.1 ст. 230 ПК України).

Доказів того, що у позивача зареєстрований відповідний резервуар, який використовується для зберігання пального матеріали справи не містять.

Як зазначає позивач, після купівлі дизельного палива відбулася подальша заправка паливних баків транспортних засобів, які позивач використовує у власній господарській діяльності, отже фактичного зберігання в стаціонарних ємностях загалі не відбувалось.

З вказаних вище положень законодавства випливає висновок, що отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", випливає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, оскільки держава не виконала свій обов`язок із запровадження чіткого порядку отримання ліцензії у разі знаходження пального в паливних баках транспортних засобів, що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів суб`єктів господарювання, то негативні наслідки у вигляді штрафу не можуть покладатися на платника податків.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що спірне податкове повідомлення рішення прийнято відповідачем безпідставно і підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2270 грн. відповідно до платіжного доручення від 9 червня 2021 року № 961.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» (, 85562, Донецька область, Великоновосілківський район, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В) до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (, юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) про скасування податкового повідомлення-рішення від 25 травня 2021 року № 000/5885/0901 задовольнити у повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення-рішення від 25 травня 2021 року № 000/5885/0901, яким до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» (, 85562, Донецька область, Великоновосілківський район, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В) застосовано суму штрафних санкцій у сумі 500000 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Донецькій області (, юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Новомайорське» (, 85562, Донецька область, Великоновосілківський район, с. Новомайорське, вул. Гончарова, 24-В) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 18 серпня 2021 року. Повне судове рішення складено 18 серпня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар