Справа № 280/2892/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 280/2892/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 р. (суддя Татаринов Д.В., повне судове рішення складено 11.06.2021 р.) в справі № 280/2892/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13 липня 2020 року по день фактичної виплати (22 березня 2021 року) включно; стягнення на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 липня 2020 року по 22 березня 2021 року включно у розмірі 31 952,52 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 13 липня 2020 року по день фактичної виплати, а саме по 22 березня 2021 року, включно; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 13 липня 2020 року по 22 березня 2021 року включно у розмірі 3000,00 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 177 КЗпП є безпідставним.

На думку апелянта, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.

Стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказує на порушення позивачем місячного строку звернення до суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Індексація не є складової грошового забезпечення, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що відповідач в діяльності керується виключно законами України та керівними документами.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 , наказом командиру військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 липня 2020 року №156 звільнений у відставку (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі №280/6579/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13 липня 2017 року по 13 липня 2020 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13 липня 2017 року по 13 липня 2020 року.

Вказане рішення 29 січня 2021 року набрало законної сили.

На виконання вказаного рішення 22 березня 2021 року позивач отримав доплату у розмірі 2690,36 грн., що підтверджується банківською випискою за картковим рахунком за 23 березня 2021 року.

23 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Листом від 01 квітня 2021 року за вих.№2079 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку із тим, що положення КЗпП України не розповсюджують свою дію на військовослужбовців.

Враховуючи на, що на момент звільнення з позивачем не проведено остаточного розрахунку, роботодавець не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення, що було предметом розгляду у справі №280/6579/20, така індексація отримана позивачем 22 березня 2021 року у сумі 2690,36 грн. із відрахуванням суми комісії 13,52 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з ОСОБА_1 в частині невиплати індексації грошового забезпечення, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Встановивши, що період затримки розрахунку складає з 13 липня 2020 року (дата звільнення) по 22 березня 2021 року (день фактичного розрахунку) 252 дня та обчисливши середньоденний розмір грошового забезпечення в розмірі 347,31 грн., виходячи з розміру грошового забезпечення за останні два місяці служби відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, суд першої інстанції обчислив розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 87 522,12 грн. (347,31 грн. х 252 дні).

Разом з тим, суд першої інстанції, врахувавши критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме факт звернення позивача з позовам до військової частини НОМЕР_1 про виплату індексації грошового забезпечення (справа №280/6579/20) у вересні 2020 р., тобто більш ніж через 2 місяці після виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, період з часу звернення до суду за захистом порушених прав до часу виконання відповідачем рішення суду півроку, а також те, що розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення становив 2 703,88 грн., що складає приблизно 3,1% від розрахункової суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (87 522,12 грн.), тобто сума виплаченої індексації є значно меншою за суму розрахованого середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, дійшов висновку, що справедливою, пропорційною та такою, що відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відвідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 3 000,00 грн.

При вирішенні питання розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції врахував, що справа не є складною, має невеликий обсяг заявлених позовних вимог, останні є ідентичними та не потребували у представника значного часу на вивчення практики з цього приводу, тому дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 156 від 13.07.2020 р. ОСОБА_1 , водія 9 артилерійської батареї 3 артилерійського дивізіону військової частини, звільнено у запас відповідно до пункту 2 підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; з 13.07.2020 р. виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

При звільненні позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2020 р. в справі №280/6579/20, яке набрало законної сили 20.01.2021 р., визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 13.07.2017 р. по 13.07.2020 р., зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13.07.2017 р. по 13.07.2020 р.

Платіжним дорученням № 1016 від 19.03.2021 р. військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення в сумі 2 703,88 грн., сума зарахована на картковий рахунок 22.03.2021 р, (а.с. 42, 46).

23.03.2021 р. позивач звернувся до відповідача з питання виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом відповідача від 01.04.2021 р. № 2079 відповідачем відмовлено у виплаті середнього грошового забезпечення.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в Службі безпеки України, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, індексація грошового забезпечення, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби. Факт не виплати такої індексації в установлений строк, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений із військової служби 13.07.2020 р.

Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем 22.03.2021 р.

Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за період з 13.07.2020 р. по 22.03.2021 р.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи приведені положення Порядку № 100 судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за зазначений період в розмірі 87 522,12 грн. (347,31 грн. розмір середньоденного грошового забезпечення х 252 кількість днів затримки).

Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 3 000,00 грн.

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, виконання судового рішення, за якими відповідачем нараховане та сплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення в розмірі 2 703,88 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

З наведених підстав суд доходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір, визначений судом першої інстанції.

Доводи апелянта стосовно того, на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, спростовані приведеними вище висновками суду із посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду.

Стосовно посилання апелянта на те, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а також на те, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП є безпідставним, суд зазначає, що такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків.

Суд також не може погодитися з доводами апелянта про недотримання позивачем строку звернення до суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, адже отримавши індексацію грошового забезпечення 22.03.2021 р., позивач з цим позовом звернувся до суду 08.04.2021 р., тобто в межах місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також є незмістовними доводи відповідача про те, що оскільки індексація не є складової грошового забезпечення, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже хоча індексація грошового забезпечення не є складовою такого забезпечення, проте індексація є тією виплатою, яка має бути виплачена працівникові (військовослужбовцю) у день звільнення, відповідно не проведення повного розрахунку зі звільненим працівником (військовослужбовцем) є підставою для застосування приписів статті 117 КЗпП.

Апелянтом не приведено будь-яких доводів у спростування стягнутої на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу, а зазначення, що відповідач в діяльності керується виключно законами України та керівними документами, не може вважатися таким доводом.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 р. в справі № 280/2892/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2021 р. в справі № 280/2892/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 18.08.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 18.08.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко