Справа № 520/6006/19
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 520/6006/19

адміністративне провадження № К/9901/10138/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника позивача Дмитренко Т.О.,

представника відповідача Шапошника С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року (головуючий суддя Панов М.М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2020 року (головуючий суддя Гуцал М.І., судді Донець Л.О., Бенедик А.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ ДПС про визнання протиправними та скасування вимоги, рішень і податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській області), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ ДПС в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати від 4 червня 2019 року: рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за 2017 рік у розмірі 170 грн; рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за 2018 рік на суму 170 грн, рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 36688,08 грн; податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "Штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг " у розмірі 1 грн; податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "адміністративні штрафи та інші санкції" у розмірі 510 грн; податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "адміністративні штрафи та інші санкції" у розмірі 170 грн; податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на 262752,44 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 210201,95 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 52550,49 грн); податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на 3547608,75 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2838087,95 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 709521,75 грн); податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на 3153029,20 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2522423,36 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 630605,84 грн); податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "податок з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" у розмірі 510 грн; податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "Єдиний податок з фізичних осіб" на 723521,25 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 578817 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 144704,25 грн); Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №6 зі сплати єдиного внеску у сумі 257155,80 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ГУ ДПС у Харківській області скористалося своїм правом та надіслало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Позивачем було заявлено клопотання, в якому останній просив суд допустити заміну відповідача у цій справі з ГУ ДПС у Харківській області на Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ ДПС.

Відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у зв`язку з реорганізацією податкового органу та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби», Наказу Державної податкової служби України від 24 грудня 2020 року №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», згідно зі статтею 52 КАС України, дійшла висновку за необхідне задовольнити клопотання позивача та допустити заміну відповідача у цій справі з ГУ ДПС у Харківській області на Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ ДПС.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши представників сторін, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року здійснював свою діяльність із застосуванням ставки, встановленої для сплати єдиного податку II групи. Основними видами діяльності є оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням.

ГУ ДФС у Харківській області у період з 5 квітня 2019 року по 18 квітня 2019 року на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 41.1 статті 41, пунктів 61.1, 61.2 статті 61, підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України (далі - ПК України), Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік, відповідно до наказу від 22 березня 2019 року № 2090 та направлень від 3 квітня 2019 року № 871, від 9 квітня 2019 року № 911, проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності платника податків ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, повноти та своєчасності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, за результатами якої 25 квітня 2019 року складено Акт №1430/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 (далі - Акт перевірки).

На вказаний Акт перевірки, позивачем 21 травня 2019 року було подано заперечення, за наслідками розгляду яких ОСОБА_1 було надіслано відповідь ГУ ДФС у Харківській області від 30 травня 2019 року №13587/ФОП/20-40-13-06-16 про залишення без змін висновків Акту перевірки.

Згідно висновків Акта перевірки, встановлено порушення позивачем вимог:

підпункту 2 пункту 293.8 статті 293 ПК України, у зв`язку з чим занижено податкові зобов`язання по єдиному податку за 2016 рік на 578817 грн;

підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 177.10 статті 177 ПК України, в частині відсутності обліку доходів та витрат за встановленою формою з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року;

підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, пункту 177.11 статті 177 ПК України, а саме не надання декларації про майновий стан та доходи за 2017 та 2018 роки;

підпункту 177.5.2, пункту 177.5, статті 177 ПК України, а саме неподання декларації про майновий стан та доходи за 1 квартал 2017 року;

пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 2522423,36 грн, у тому числі за 2017 рік на - 1737394,53 грн, за 2018 рік на - 785028,83 грн;

статті 168, 176, підпунктів 1.2, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, а саме заниження податкових зобов`язань по військовому збору за 2016-2018 роки у сумі 210201,95 грн;

пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме надання звітів за 2017-2018 року не за встановленою формою;

пункту 1 частини першої статті 4, пункту 1 частини другої статті 6, пункту 2 частини першої статті 7, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження ЄСВ за 2017-2018 роки на загальну суму 257155,80 грн, у тому числі за 2017 рік на суму 109725 грн, за 2018 рік на суму 147430,80 грн;

пункту 181.1 статті 181, пункту 183.4 статті 183, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України, а саме заниження податкового зобов`язання з ПДВ у сумі 2838087 грн, в тому числі за 2017 рік на 1963867 грн, за 2018 рік на 874220 грн;

пунктів 44.1 та 44.3 статті 44 ПК України; пункту 63.3 статті 63 ПК України, а саме неподання у строки та у випадках, передбачених ПК України, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходженнячи внесення інших змін до своїх облікових даних;

статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме за 2017-2018 роки при розрахунках за готівкові кошти з покупцями не застосовував книгу обліку розрахункових операцій та розрахункові книжки з додержанням встановленого порядку їх ведення.

На підставі Акта перевірки ГУ ДФС у Харківській області 4 червня 2019 року, прийнято:

рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за 2017 рік у розмірі 170 грн;

рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", за 2018 рік на суму 170 грн,

рішення №6, яким застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 36688,08 грн;

податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "Штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг " у розмірі 1 грн;

податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "адміністративні штрафи та інші санкції" у розмірі 510 грн;

податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "адміністративні штрафи та інші санкції" у розмірі 170 грн;

податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на 262752,44 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 210201,95 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 52550,49 грн);

податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на 3547608,75 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2838087,95 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 709521,75 грн);

податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" на 3153029,20 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 2522423,36 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 630605,84 грн);

податкове повідомлення-рішення №6, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем "податок з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" у розмірі 510 грн;

податкове повідомлення-рішення №6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "Єдиний податок з фізичних осіб" на 723521,25 грн (у тому числі за податковими зобов`язаннями - 578817 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 144704,25 грн);

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №6 зі сплати єдиного внеску у сумі 257155,80 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, прийнятими ГУ ДФС у Харківській області 4 червня 2019 року, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними та про їх скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення прийняті контролюючим органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що доведено належними та допустимими доказами. В обґрунтування рішення суд зазначив, що ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років отримав 19549215 грн за товари, що були відправлені через мережу ТОВ "Нова пошта", а кошти за які були перераховані через її дочірню компанію ТОВ "Пост фінанс", яка здійснює готівкові та безготівкові перекази за товари, що пересилаються вказаною службою. При цьому позивачем за вказані роки було задекларовано набагато менші суми отриманого доходу від здійснення господарської діяльності.

Зазначена позиція підтримана Другим апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними, враховуючи наступне.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно із пунктом 291.3 статті 291 ПК України, юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За приписами пункту 291.4 статті 291 ПК України, суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, в тому числі: 2) друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень. Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи; 3) третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Відповідно до пункту 292.1 статті 292 ПК України, доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Пунктом 292.14 статті 292 ПК України передбачено, що визначення доходу здійснюється для цілей оподаткування єдиним податком та для надання права суб`єкту господарювання зареєструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування.

Згідно із пунктом 292.16 статті 292 вказаного Кодексу, право на застосування спрощеної системи оподаткування в наступному календарному році мають платники єдиного податку за умови неперевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого для відповідної групи платників єдиного податку.

При цьому якщо протягом календарного року платники першої і другої груп використали право на застосування іншої ставки єдиного податку у зв`язку з перевищенням обсягу доходу, встановленого для відповідної групи, право на застосування спрощеної системи оподаткування в наступному календарному році такі платники мають за умови не перевищення ними протягом календарного року обсягу доходу, встановленого підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу.

На виконання пункту 296.2 статті 296 ПК України платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу.

Така податкова декларація подається, якщо платник єдиного податку не допустив перевищення протягом року обсягу доходу, визначеного у пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу, та/або самостійно не перейшов на сплату єдиного податку за ставками, встановленими для платників єдиного податку другої або третьої групи.

Відповідно до пункту 296.5 статті 296 ПК України, отримані протягом податкового (звітного) періоду доходи, що перевищують обсяги доходів, встановлених пунктом 291.4 статті 291 цього Кодексу, відображаються платниками єдиного податку в податковій декларації з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 296.5.1-296.5.5 цієї статті.

Згідно із підпунктом 296.5.1 пункту 296.5 статті 296 ПК України, платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду, у разі перевищення протягом року обсягу доходу, визначеного у пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу, або самостійного прийняття рішення про перехід на сплату податку за ставками, встановленими для платників єдиного податку другої або третьої (фізичні особи - підприємці) груп.

При цьому у податковій декларації окремо відображаються обсяг доходу, оподаткований за ставками, визначеними для платників єдиного податку першої та другої груп, обсяг доходу, оподаткований за ставкою 15 відсотків, обсяг доходу, оподаткований за новою ставкою єдиного податку, обраною згідно з умовами, визначеними цієї главою, авансові внески, встановлені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу.

Підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України передбачено, обов`язок платника єдиного податку перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, зокрема у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої і другої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.

З аналізу зазначених положень податкового законодавства вбачається, що доходом від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб`єктом підприємницької діяльності в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій). До доходу від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку фізичної особи у звітному податковому періоді.

Застосовувати спрощену систему оподаткування та бути платником єдиного податку мають право лише ті суб`єкти господарювання, які відповідають певним критеріям. Якщо особа перебувала на спрощеній системі оподаткування в поточному році, але отримала дохід більший, ніж встановлений обсяг доходу для відповідної групи платників єдиного податку, така особа не має право застосовувати спрощену систему оподаткування в наступному році.

Відповідно до пункту 293.8 статті 293 ПК України ставки, встановлені пунктами 293.3-293.5 цієї статті, застосовуються з урахуванням таких особливостей: 2) платники єдиного податку другої групи, які перевищили у податковому (звітному) періоді обсяг доходу, визначений для таких платників у пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу, в наступному податковому (звітному) кварталі за заявою переходять на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи, або відмовляються від застосування спрощеної системи оподаткування. Такі платники до суми перевищення зобов`язані застосувати ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків.

За приписами пункту 167.1 статті 167, пункту 177.1 статті 177 ПК України передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно із підпунктом 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 ПК України, загальний річний оподатковуваний дохід для фізичних осіб-підприємців дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.

Крім того, за приписами пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, платниками військового збору виступають фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні та і іноземні доходи, а об`єктом оподаткування є, в тому числі, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід при ставці збору 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Аналіз наведеного правового регулювання дає підстави для висновку, що фізична особа - підприємець, яка отримує дохід, зобов`язана сплачувати податок на доходи фізичних осіб, військовий збір та подавати у зв`язку з цим до податкового органу податкову звітність, а суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності вчиняти певні дії передбачені ПК України. Водночас, для застосування наведених вище норм права необхідно встановити, чи дійсно у спірному періоді ОСОБА_1 отримав дохід у розмірі 19549215 грн від здійснення господарської діяльності. Ці обставини, з поміж інших, входили до предмету доказування у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 74 КАС України).

За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З аналізу наведених норм КАС України вбачається, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей, які становлять його зміст, з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

Крім того, сталою є позиція Верховного Суду, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту яких суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Вирішуючи цей спір та відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, здійснює реалізацію товарів через мережу інтернет з використанням веб-сайту "damilk.com.ua", який йому належить, а також є власником торгівельної марки "Damilk". Протягом 2016-2018 років ОСОБА_1 користувався послугами «Нова Пошта» для здійснення поштових відправлень господарських товарів, кошти за які перераховувались ТОВ «Пост Фінанс» (дочірня організація ТОВ «Нова пошта»). З відомостей, наданих ТОВ «Пост Фінанс» контролюючим органом було встановлено, що позивач за вказаний період отримав 19549215 грн, проте, у поданій платником податковій звітності вказані доходи не відобразив, що призвело до заниження оподатковуваного доходу.

Як податковий орган так і суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вказані кошти надійшли на рахунок ОСОБА_1 від здійснення ним господарської діяльності.

У свою чергу, позивач заперечує отримання зазначених коштів у період 2016-2018 років, як доходу від здійснення господарської діяльності. ОСОБА_1 зазначав, що основу індивідуальних актів, що оскаржуються покладено відповіді ТОВ «Нова пошта» та ТОВ «Пост Фінанс», які нібито повідомляли контролюючий орган про отримання позивачем «оплати за відвантажені товари». Однак, таких повідомлень до суду відповідачем не надано. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем взагалі не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання позивачем коштів саме здійснення ним господарської діяльності.

ОСОБА_1 вказує, що користувався послугами ТОВ «Пост Фінанс», як фізична особа, саме така інформація міститься і в таблиці контролюючого органу. Посилався, що він отримував грошові перекази від конкретної фізичної особи через ТОВ «Пост Фінанс» для фінансування розвитку бренду "Damilk". На підтвердження реальності здійснення такого проекту до суду надано копію Угоди про співробітництво б/н від 1 серпня 2014 року та конкретні результати його реалізації.

Відтак, суди попередніх інстанцій не усунули суперечності у цьому питанні і достовірно не з`ясували, чи ОСОБА_1 отримував, у періоді, який перевірявся кошти як фізична особа-підприємець за здійснення підприємницької діяльності, чи отримував грошові перекази як фізична особа, що є визначальним для вирішення даного спору.

Крім того, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції в обґрунтування рішення про відмову у задоволенні позову про скасування рішень податкового органу про донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб зазначив, що навіть за умови, що позивач отримав кошти, як приватна фізична особа, відповідні суми доходу також підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому, роблячи такий висновок суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що перевірка проводилася позивача саме, як фізичної особи-підприємця.

З огляду на наведене, Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій, оскільки ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування у справі, а так само і неповне встановлення судами предмета доказування у справі, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення істотних фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.

Згідно із частиною другою статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів касаційної інстанції також враховує те, що у постанові від 21 лютого 2020 року (справа №826/17123/18) судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Враховуючи викладену вище позицію, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій лише вказавши на те, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №520/4590/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу ГУ ДФС у Харківській області від 22 березня 2019 року №2090 про проведення документальної планової виїзної перевірки, не оцінивши доводи позивача про наявність процедурних порушень при проведенні перевірки, перейшли до оцінки підстав позову.

Крім того, необхідно зазначити, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №520/4590/19 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Харківській області від 22 березня 2019 року №2090 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 ". Визнано протиправними дії контролюючого органу щодо проведення документальної планової невиїзної перевірки позивача у період з 5 квітня 2019 року по 15 квітня 2019 року за адресою контролюючого органу.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2021 року.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.

За наслідками касаційного перегляду судових рішень у цій справі колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2020 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 3, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2020 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 16 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

І.Л.Желтобрюх