Справа № 300/355/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/355/21 пров. № А/857/7821/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Довгополова О.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року (суддя - Боршовський Т.І., час ухвалення - не зазначений, місце ухвалення - м.Івано-Франківськ, дата складення повного тексту - не зазначена),

в адміністративній справі №300/355/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, в якому просив: 1) визнати протиправним рішення відповідача від 12.01.2021 №81 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу час роботи з 17.03.1977 по 16.05.1977 в Октябрському продторгу м.Ростова-на-Дону та з 03.01.1991 по 14.09.1999 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.01.2021 про призначення пенсії за віком.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №81 від 12.01.2021 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 17.03.1977 по 16.05.1977 в Октябрському продторгу м.Ростова-на-Дону РРФСР та з 03.01.1991 по 14.09.1999 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.01.2021 про призначення пенсії із врахуванням встановлених обставин та викладених судом правових висновків у цій справі. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 гривень.

З рішенням суду першої інстанції від 10.03.2021 року не погодився відповідач ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що зобов`язання зарахувати до стажу періоди роботи з 17.03.1977 по 16.05.1977 в Октябрському продторгу м. Ростова-на-Дону РРФСР є неправомірним, оскільки як вбачається з трудової книжки № НОМЕР_1 позивача запис за період роботи в Октябрському продторгу м. Ростова-на-Дону з 17.03.1977 по 16.05.1977 здійснено без дотримання вимог, передбачених Інструкцією ведення трудових книжок, оскільки не містить посилання на підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер). Щодо стосується зобов`язання зарахувати до стажу період роботи з 03.01.1991 по 14.09.1999 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської «Слово Життя», то вважає апелянт, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст.3 та ст.56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організація, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також за умови членства в колгоспі та інших кооперативах, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України. У зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків у період роботи з 03.01.1991 по 14.09.1999 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя", Головним управлінням правомірно не зараховано даний період до загального стажу позивача. Вважає апелянт, що відповідальність за несплату страхових внесків частково покладається і на позивача.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 10.03.2021 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, доводи якої вважає безпідставними та необґрунтованими. Просить оскаржене відповідачем рішення суду залишити без змін, залишивши без задоволення апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 04.01.2021 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт громадянина України НОМЕР_2 ; трудову книжку НОМЕР_1 : довідку із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2020 по день звернення; довідку від 10.09.2015 № 2613- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 39-58).

12.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області прийняло рішення №81 про відмову позивачу в призначення пенсії за віком, яке мотивоване тим, що страховий стаж роботи позивача становить 25 років 6 місяців, при необхідному 27 років. До страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 17.03.1977р. по 16.05.1977р. в Октябрському продгоргу м. Ростова-на-Дону, оскільки запис в трудовій книжці НОМЕР_1 не містить наказу на звільнення. Уточнююча довідка про даний період роботи відсутня; з 03.01.1991р. по 14.09.1999р. в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя", оскільки відсутня інформація про сплату внесків відповідно до ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" релігійні організації, їх підприємства та заклади, а у випадках, передбачених законом, також і працівники цих організацій, підприємств, закладів сплачують страхові внески. (а.с. 19-20, 35-36).

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду із даним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з врахуванням наступного.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача від 12.01.2021 №81 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати позивачу до страхового стажу спірний час роботи та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.01.2021 про призначення пенсії за віком, суд першої інстанції обґрунтованого виходив з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України гарантує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно із ч.11 ст.26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З огляду на зміст вказаних вище положень закону, позивач має право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Щодо наявності у позивача страхового стажу не менше 27 років, суд враховує наступне.

Згідно відомостей трудової книжки НОМЕР_1 , копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивач: з 01.09.1976 по 13.12.1976 працював учнем на взуттєвій дільниці №3 на процесі затяжки взуття; з 17.03.1977 по 16.05.1977 працював фасовщиком в магазині №19 Октябрського продторгу м.Ростова-на-Дону Російської РСР; з 08.08.1977 по 12.12.1978 працював учнем токаря та токарем; з 22.12.1978 по 05.05.1979 працював учнем продавця в магазині №19 Октябрського продторгу м.Ростова-на-Дону; з 05.05.1979 по 23.11.1979 працював на посаді молодшого продавця в магазині № 19 Октябрського продторгу м. Ростова-на-Дону; з 28.11.1979 по 16.06.1980 прцював на посаді молодшого продавця в магазині № 40 Кировського продторгу; з 16.06.1980 по 21.10.1980 працював на посаді приймальника посуди в магазині №40 Кировського продторгу; з 16.01.1982 по 08.07.1983 працював приймальником хліба в магазині №19 Октябрського продторгу м. Ростова-на-Дону; з 08.07.1983 по 30.09.1983 працював касиром в магазині №19 Октябрського продторгу м. Ростова-на-Дону; з 30.09.1983 по 09.06.1984 працював приймальником хліба в магазині №19 Октябрського продторгу м. Ростова-на-Дону; з 13.08.1984 по 27.03.1985 працював водієм автонавантажувача; з 06.05.1985 по 01.08.1985 працював в Обласній станції переливання крові; з 01.10.1985 по 11.08.1986 працював в Батайській взуттєвій фабриці Ростовського виробничого об`єднання "Дон-Взуття"; з 08.10.1986 по 02.01.1991 працював в Ровеньковській меблевій фабриці; з 02.01.1991 по 01.07.2014 працював пастором в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" місто Ровеньки Луганської області (а.с. 14-17).

Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 12.01.2021 №81 до страхового стажу ОСОБА_1 не врахований періоди роботи: з 17.03.1977 по 16.05.1977 в Октябрському продторгу м. Ростова-на-Дону Російської РФСР, оскільки запис в трудовій книжці не містить посилання на наказ про звільнення, а також відсутня уточнююча довідка про такий період роботи; з 03.01.1991 по 14.09.1999 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" міста Ровеньки Луганської області - відсутня інформація про сплату внесків до Пенсйного фонду України.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637, підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Щодо періоду роботи ОСОБА_1 в Октябрському продторгу м.Ростова-на-Дону з 17.03.1977 по 16.05.1977, то суд першої інстанції обґрунтовано враховано наступне.

В період запису в трудовій книжці позивача 16.05.1977 про звільнення його з роботи в Октябрському продторгу м.Ростова-на-Дону, питання заповнення трудових книжок було врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції, прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

На час розгляду цієї справи судом, чинною є Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктами 1.1, 2.2, 2.4, 2.14, 2.15 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення; у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства, під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду; якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Водночас, пунктами 2.6, 2.8 - 2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.

З наявних у матеріалах справи копії сторінки трудової книжки позивача судом встановлено, що усі записи періоду роботи в Октябрському продторгу м.Ростова-на-Дону з 17.03.1977 по 16.05.1977 виконано належним чином, відповідно до вимог Інструкції, жодних виправлень, пошкоджень не містять.

Так, згідно запису №4 трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звільнено 16.05.1977 за закінченням тимчасової роботи. Вказаний запис містить підпис відповідальної особи роботодавця та відтиск печатки підприємства. Наявна відмітка в графі "На основі чого внесено запис" з посиланням на попередньо вказаний у записі №3 наказ №20 від 11.03.77.

Щодо доводів (відповідача) про те, що запис про звільнення позивача з 16.05.1977 не містить наказу про звільнення, то колегія суддів зазначає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 06.02.2018 в справі №677/277/17.

Верховний Суд в постанові від 19.12.2019 за результатом розгляду справи №307/541/17 зазначив, що право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивачки страхового стажу у зазначені періоди.

Отже, недоліки записів у трудовій книжці не можуть бути підставою для неврахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповідного стажу позивача.

Крім того, згідно із підпунктом 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління Пенсійного Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка. Лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені вищевказаним Порядком №637, зокрема: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; довідки; виписки із наказів; особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати; посвідчення; характеристики; письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.05.2018 у справі №559/484/17 та від 07.11.2019 у справі №686/19477/16.

Таким чином, відповідач не був позбавлений права у разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів в архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо. У спірному випадку орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для вжиття необхідних заходів щодо встановлення наявності чи відсутності у позивача трудового стажу за оскаржуваний період роботи ОСОБА_1 з 17.03.1977 по 16.05.1977. Проте відповідач не вчинив жодних дій. Доказів протилежного суду не подав.

З урахуванням встановленого та наведеного правового регулювання колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в спірній ситуації, за наявності в трудовій книжці чітких та однозначних записів про період роботи з 17.03.1977 по 16.05.1977, скріплених підписом та печаткою відповідальної посадової особи роботодавця, за вказаного вище формального порушення роботодавцем вимог щодо заповнення трудової книжки позивача, позбавлення позивача права на зарахування вказаного періоду роботи до страхового стажу буде неспівмірним з тим порушенням вимог Інструкції, вчиненим роботодавцем, та перекладатиме саме на позивача надмірний тягар за такі дії, оскільки їх наслідком є невизнання пенсійним органом права ОСОБА_1 на пенсію за віком.

Вирішуючи питання стосовно періоду роботи ОСОБА_1 в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" з 03.01.1991 по 14.09.1999, суд першої інстанції правильно врахував наступне правове регулювання.

Абзацом 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", прийнятого 09.07.2003 за №1058-IV (далі - Закону №1058-IV) передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 1 абзацу 2 статті 14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці, зокрема: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону; філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств та організацій (у тому числі міжнародних), створених відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами, - для осіб, зазначених у пункті 4 статті 11 цього Закону.

Відповідно до частини 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту "а" абзацу 1 статті 3 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Частиною 1 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Пункт "а" частини 3 цієї ж статті Закону №1788-XII вказує, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів за умови сплати страхових внесків.

Трудові права громадян, які працюють у релігійних організаціях та створених ними підприємствах і закладах визначені статтею 26 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". Так, на громадян, які працюють у релігійних організаціях та створених ними підприємствах, добродійних закладах на умовах трудового договору, поширюється дія законодавства про працю, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оподаткування.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", громадяни, які працюють у релігійних організаціях, створених ними підприємствах, закладах на умовах трудового договору, а також священнослужителі, церковнослужителі та особи, які працюють у релігійних організаціях на виборних посадах, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на умовах і в порядку, встановлених законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Релігійні організації, їх підприємства та заклади, а у випадках, передбачених законом, також і працівники цих організацій, підприємств, закладів сплачують страхові внески до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування України, а також збір на обов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, установлених законодавством.

Усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, їх підприємствах і закладах, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до законодавства.

Статтею 66 Закону №1788-XII передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-IV (далі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 4 Закону №2464-IV, платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з статтею 26 Закону №2464-IV, посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

З аналізу наведених правових положень необхідно зробити висновок, що обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на підприємство як роботодавця, який здійснив нарахування внеску та утримання його із заробітної плати працівника.

Невиконання ж підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України не може позбавити працівника соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи на підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина (страхувальником), сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отож, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків. Тому відсутність відомостей про сплату внесків до Пенсійного фонду України в Незалежній церкві Християн Віри Євангельської "Слово Життя" в період роботи позивача з 03.01.1991 по 14.09.1999 не може бути підставою для незарахування до загального стажу ОСОБА_1 вказаного періоду роботи.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а.

Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що згідно відомостей персоніфікованого обліку форми ОК-5 (а.с. 59-62), з вересня 1999 року Незалежна церква Християн Віри Євангельської "Слово Життя" сплачувала страхові внески за ОСОБА_1 і цей період врахований пенсійним органом до страхового стажу позивача, що може свідчити про добросовісність вказаного роботодавця та відсутність в Держави належної інформації про сплату страхових внесків за попередній період до впровадження персоніфікованого обліку.

Варто зауважити, що доводи відповідача ґрунтується на нормах закону №1058-IV, який починаючи з 01.01.2004 встановив правило про те, що право на пенсію мають особи за наявності в них лише страхового стажу за який сплачено страхові внески. Однак вказаний закон не був чинним в період роботи позивача з 03.01.1991 по 14.09.1999.

До набрання чинності Законом №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом, а згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком зараховується не страховий, а весь трудовий стаж працівника на підставі трудового договору, записи про який внесено до трудової книжки.

Такий запис про трудовий стаж наявний в трудовій книжці позивача. Окрім цього пенсійний орган не врахував, що до 01.01.1992 - дати набрання чинності Закону №1788-ХІІ, діяли правові норми СРСР щодо врахування трудового стажу для отримання права на пенсію за віком, які теж враховували весь трудовий стаж, зафіксований в трудовій книжці.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми правового регулювання спірних правовідносин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подання позивачем відповідачу разом зі заявою від 04.01.2021 всіх необхідних документів, при наявності всіх встановлених частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV умов для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, позивач не може бути позбавлений гарантованого Державою пенсійного забезпечення, а тому суд правильно вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області правомірно не зараховано спірні періоди роботи до загального стажу позивача.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.3 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року в адміністративній справі №300/355/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
О. М. Довгополов