Справа № 540/4203/21
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

17 серпня 2021 р. м. ХерсонСправа № 540/4203/21

Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Ковбій О.В., перевіривши виконання вимог статей 160-161 КАС України за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

встановила:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо винесення постанови від 23.11.2011 року у виконавчому провадженні 27980287 про стягнення виконавчого збору у розмірі 520 000,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.11.2011 року у виконавчому провадженні 27980287 про стягнення виконавчого збору у розмірі 520 000,00 грн. з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст.94, 160, 161 КАС України з наступних підстав.

Положеннями п.2 ч.5 ст.160 КАС України визначено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти.

Також, ч.6 зазначеної статті передбачено - якщо позовна заява подається представником, то у ній додатково зазначаються відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої цієї статті стосовно представника.

Однак, в порушення цих вимог, представником позивача не зазначено в позовній заяві власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номеру і серії власного паспорта.

Також позивачем не вказано: власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номеру і серії паспорта, офіційної електронної адреси або адрес електронної пошти.

Частиною 7 статті 161 КАС України визначено, що до заяви про визнання індивідуального акта протиправним чи адміністративного договору недійсним додається також оригінал або копія оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

В порушення наведеної норми, позивачем не додано копії оскарженої ним постанови державного виконавця, як і не надано обґрунтованого відповідно приписам ст. 80 КАС України клопотання про його витребування.

Також суд зазначає, що згідно п.1 ч.2 ст. 287 КАС України позовну заяву в справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно норм спеціального закону, а саме, ч.5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 6 статті 161 КАС України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

ОСОБА_1 оскаржено рішення відповідача про стягнення виконавчого збору датоване 23.11.2011 роком.

Позивач стверджує, що про існування оскарженої постанови йому стало відомо в липні 2021 року.

Однак, суд критично ставиться до такого твердження в силу наступного.

Так, відповідно ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, з аналізу положень ст. 122 КАС України, ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 287 КАС України в їх системному взаємозв`язку вбачається, що вони кореспондуються між собою в частині визначення моменту з якого слід починати обрахунок строку звернення особи до суду.

Отже, для з`ясування питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно встановити фактичну обставину, з настанням якої позивач дізнався або мав би дізнатися про порушення свого права.

В даному конкретному випадку, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом майже через 10 років після прийняття спірного рішення, очевидним є те, що будь-які докази вручення ОСОБА_1 постанови державного виконавця не збереглися з об`єктивних причин (минув строк зберігання як судових справ, так і виконавчих проваджень).

Тому, моментом початку відліку строку необхідно вважати строк, який починається з моменту, коли особа повинна була дізнатися про прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на наведене, суд зазначає, що оскаржене рішення державного виконавця - постанова від 23.11.2011 року у виконавчому провадженні 27980287 про стягнення виконавчого збору у розмірі 520 000,00 грн, прийнята в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення в адміністративній справі №2-а-14108/09/2170.

З наявних копій процесуальних рішень прийнятих в рамках даної справи, зокрема, з постанови від 13.10.2010 року вбачається, що ОСОБА_1 приймав участь в судовому розгляді справи, подавав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Також, згідно ухвали суду від 27.09.2011 року позивач повідомлявся про розгляд судом заяви в порядку виконання судового рішення в цій же адміністративній справі.

Тобто, ОСОБА_1 був обізнаний як з фактом судового провадження щодо нього, так і з наслідками розгляду справи судом в 2010-2011 роках.

За результатом розгляду справи постановою Одеського апеляційного адміністративного суду вирішено застосувати до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 5 200 000 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 5 200 000 грн.

Отже, про обов`язок сплатити штрафні санкції позивачу було достеменно відомо за результатом судового розгляду.

Виконавче провадження, в свою чергу, відповідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, виконавче провадження є безумовним та очікуваним наслідком судового провадження.

Тому позивач, знаючи про наслідки судового розгляду та не сплативши визначену судом суму стягнення, мав знати, що такі суми підлягають стягненню з нього в примусовому порядку.

Відповідно ч.2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" (за нормами чинними станом на дату виникнення спірних правовідносин) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій, окрім іншого, вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Отже, несплата боржником боргу за виконавчим провадженням мала безумовним наслідком стягнення з боржника виконавчого збору.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору є передбачуваним та безумовним наслідком несплати позивачем у зазначені вище строки суми боргу, визначеної судовим рішенням по справі №2-а-14108/09/2170, про розгляд якої позивачу було достеменно відомо.

Отже твердження позивача про те, що йому випадково стало відомо про існування постанови через 10 років після її прийняття, суд вважає безпідставним.

Крім наведеного, про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права неодноразово згадував ЄСПЛ, зокрема від 07.07.1989 у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain". У ньому зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи (рішення ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 3.04.2008 р. заява №3236/03).

Таким чином, про існування оскарженої постанови позивач повинен був дізнатися в 2011 році, а з позовом звернувся 12.08.2021 року, тобто з порушенням десятиденного строку майже на 10 років.

Аналогічного висновку за схожих правовідносин в частині, щодо необхідності застосування словосполучення "повинен був дізнатись" у випадках, коли наслідки певних подій передбачені нормами законодавства дотримується й Верховний Суд в постановах по справі №605/568/17 від 02.08.2019 року та Велика Палата Верховного суду в постанові від 25.03.2020 № 9901/588/19.

Також, в постанові від 16.11.2016 по справі №6-2469цс16 Верховний Суд зазначив, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який особа не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Тобто, особа повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого прав.

Крім наведеного, суд зазначає, що при вирішенні питання пропуску строку врахуванню підлягає й тривалість такого пропуску.

В даному випадку, строк пропущено майже на десять років.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно повязано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Відповідний висновок є особливо актуальним в даному випадку, оскільки розгляд питання щодо правомірності рішення, прийнятого 10 років тому потребує дослідження подій, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу або взагалі відсутні (за спливом строку зберігання матеріалів виконавчого провадження, первинних документів бухгалтерського обліку та матеріалів судової справи) тобто в силу наведених об`єктивних причин не може бути повним та всебічним.

З цього слідує, що про порушення прав позивачу мало бути відомо з 2011 року, а з позовом він звернувся до суду 12.08.2021 року, тобто з пропуском встановленого ст.287 КАС України десятиденного строку. Більш того, з пропуском строку в 10 робочих днів, передбаченого ч.5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження".

Також суд зазначає, що навіть у випадку обрахунку строку з липня місяця (місяць, в якому згідно тверджень позивача, наведених в позові, йому стало відомо про існування спірного рішення), десятиденний строк є пропущеним.

Між тим, позивачем не подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та не обґрунтовано поважність пропуску цього строку, як і не надано доказів того, що строк звернення до суду не пропущено.

Також, відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, серед іншого, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ст.161 КАС України з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного вище вбачається, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав.

Зі змісту позовних вимог встановлено, що позивач просить захистити порушені права шляхом визнання протиправним рішення про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 520 000,00 грн, тобто ОСОБА_1 заявлено одну вимогу майнового характеру на суму 520 000,00 грн, що є ціною позову.

Стосовно заявлених позовних вимог та вимог процесуального законодавства при зверненні до суду слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Так, згідно ст.4 вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Цією ж нормою встановлено, що за подання до адміністративного суду фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру судовий збір складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, фізичною особою або фізичною особою - підприємцем адміністративного позову майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі з 1 січня 2021 року - 2270 гривні.

Враховуючи, що позивачем подано позов з однією вимогою майнового характеру - судовий збір становить 5200,00 грн. (520 000,00 грн.*0,01=5200 грн.)

Дослідивши адміністративний позов та додані до нього документи судом встановлено, що позивачем не надано доказів сплати судового збору.

Перевіривши додані до позову документи, судом встановлено, що позивачем надано докази сплати судового збору на суму 500,00 грн.

Тобто сума судового збору, що підлягає доплаті позивачем складає 4700,00 грн. (5200,00 грн-500,00 грн=4700,00 грн).

Враховуючи викладені обставини вбачаються підстави для залишення позовної заяви без руху для надання можливості позивачу звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення (в разі необхідності), вказати інші підстави для поновлення строку або надати докази, що строк не пропущено, а також для надання строку на подання заяви про усунення наступних недоліків:

- подання доказів доплати судового збору на суму 4700,00 грн;

- подання до суду належним чином оформленої позовної заяви із зазначенням відносно представника позивача: власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номеру і серії власного паспорта; відносно позивача: власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номеру і серії паспорта, офіційної електронної адреси або адрес

- надати належним чином завірену копію оскарженої постанови державного виконавця, або обґрунтоване відповідно приписам ст. 80 КАС України клопотання про його витребування.

Тому така заява відповідно до ч.1 ст. 123, ч.1 ст. 169 КАС України підлягає залишенню без руху із встановленням позивачу строку для усунення її недоліків.

Керуючись ч. 1 ст. 169 КАС України,

ухвалила:

Залишити позовну заяву без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Після усунення недоліків позовної заяви документи до суду направляти із вказівкою на номер справи 540/4203/21 та зазначенням прізвища судді, який прийняв ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

У разі невиконання цієї ухвали, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала окремо не оскаржується.

Суддя О.В. Ковбій