Справа № 826/121/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Київ № 826/121/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства аграрної політики та продовольства України
про визнання протиправним та скасування наказу №533-к від 27.11.2017 року, визнання бездіяльності протиправною, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі також - відповідач, Мінаргополітики), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 року №533-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України;

3) стягнути з Міністерства аграрної політики України та продовольства України () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.11.2017 року до дня фактичного поновлення на роботі, що станом на день подання адміністративного позову становить 7776,93 грн.;

4) визнати бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не введення до штатного розпису посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року справі №2а-16650/11/2670 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики України від 12.10.2011 року №490-К «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13.10.2011 року, а також стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.10.2011 року по 29.05.2017 року в розмірі 264 236 грн. 70 коп.

Наказом Мінагрополітики від 10.08.2017 року №307-к «Про поновлення ОСОБА_1 » встановлено вважати ОСОБА_1 таким, що приступив до виконання обов`язків у зв`язку з поновленням на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України з 10.08.2017 року.

Позивачем зазначено, що на день поновлення позивача на роботі чинним залишався наказ Мінагрополітики від 08.02.2017 року №49 та не містив ні посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства, ні структурного підрозділу як відділ мобілізаційної роботи Міністерства.

Крім того, згідно затвердженої Мінагрополітики 03.10.2016 року структури Міністерства та введеного з 01.01.2017 року штатного розпису на 2017 рік, передбачено Оперативно-режимне управління у складі режимно-секретного відділу і відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони.

Проте, розпорядчого акту Мінагрополітики щодо внесення змін до структури та штатного розпису Мінагрополітики у частині, що стосується введення до штатного розпису відділу мобілізаційної роботи та посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Отже, поновлення позивача на посаді, зазначену в резолютивній частині судового рішення Київського апеляційного адміністративного суду, відбулося лише формально, та Міністерством не застосовано до позивача чинних умов оплати праці державних службовців при нарахуванні заробітної плати та інших виплат за період з 10 серпня по 29 листопада 2017 року.

В свою чергу, наказом Мінагрополітики від 27.11.2017 року №533-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 29.11.2017 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці Міністерства відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю.

Позивач вважає звільнення протиправним, оскільки жодного розпорядчого акту Мінагрополітики щодо змін в організації виробництва і праці, на які відповідач безпідставно посилається в оскаржуваному наказі, не видавалося та не доводилося про такий позивачу.

Так, відповідачем протиправно здійснювалося затягування виконання судового рішення від 29.05.2017 року справі №2а-16650/11/2670, та, зокрема, не введено у штатний розпис рівнозначної посади, на яку мало б поновити позивача Міністерство.

В свою чергу, звільняючи позивача, Міністерством запропоновано нерівнозначні посади, на зайняття яких позивач не погодився.

В той же час, відповідачем не запропоновано позивачу вакантні посади, які введені в дію штатним розписом на 2017 рік.

Крім того, відсутність юридичного факту змін в організації виробництва і праці з 29 травня по 19 серпня, які є підставою для звільнення ОСОБА_1 у 2017 році за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України згідно з наказом про звільнення підтверджують протиправність зазначеного наказу та звільнення з державної служби ОСОБА_1 без законної підстави, що полягає у невідповідності фактичних обставин підставам звільнення позивача з посади за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Зокрема, позивач вважає, що відповідачем протиправно визначено у наказі підставою звільнення пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, а не пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідачем також проігноровано переважне право позивача на залишення на роботі та невірно розраховано суму виплати за вимушений прогул, яка належала до виплати позивачу за постановою Київського апеляційного адміністративного суду.

Враховуючи зазначене, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Через канцелярію суду 30.03.2018 року відповідачем подано клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено.

Через канцелярію суду 12.04.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Дослідивши відзив, суд дійшов висновку клопотання, заявлене у прохальній частині відзиву, про продовження строку на подання відзиву задовольнити, відзив прийняти до розгляду.

Відповідно до змісту відзиву, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на наступне.

У постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року справі №2а-16650/11/2670 суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Мінагрополітики, як суб`єкта владних повноважень, наділено повноваженнями самостійно визначатися щодо поновлення позивача на посаді з метою виконання рішення суду, яким відновлено порушене право особи.

Так, на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 293-к скасовано наказ Міністерства аграрної політики України від 12.10.2011 року № 490-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 294-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » останнього поновлено на посаді, наявній у штатному розписі Міністерства аграрної політики України. В результаті реорганізації Міністерства аграрної політики України, відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство аграрної політики та продовольства України та затверджено штатний розпис вказаного міністерства в якому відсутня така структурна одиниця як Спеціальне управління та відповідно посада заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи.

Враховуючи вищевикладене, під час ознайомлення ОСОБА_1 25.07.2017 року та повторного ознайомлення 02.08.2017 року з наказами Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 293-к та від 25.07.2017 року № 294-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », йому надано Попередження про наступне вивільнення та, одночасно, Пропозиції щодо зайняття вакантних посад державної служби Мінагрополітики. Від запропонованих Пропозицій ОСОБА_1 відмовився, засвідчивши це своїми підписами від 21.08.2017 року та від 10.10.2017 року.

Відповідно до наказу Мінагрополітики від 10.08.2017 року № 307-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » з 10.08.2017 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків у зв`язку з поновленням на посаді. Наказано Департаменту роботи з персоналом врахувати в роботі, що датою початку обрахунку терміну Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи, у зв`язку з її відсутністю у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України на 2017 рік, є 10 08.2017 року.

Наказами Мінагрополітики від 19.08.2017 року № 317-к внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 294-к та від 19.08.2017 року №318-к внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 10.08.2017 року № 307-к.

29.11.2017 року за погодженням з Первинною профспілковою організацією Мінагрополітики ОСОБА_1 звільнено відповідно до наказу Мінагрополітики від 27.11.2017 року № 533-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Таки чином, відповідач вважає, що звільнення позивача здійснено на законних підставах.

Крім того, останнім зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, присудженого до стягнення судовим рішенням, виплачено позивачу у повному розмірі.

Враховуючи зазначене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Через канцелярію суду 23.04.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій не погоджується із твердженнями відповідача щодо належного поновлення порушеного права позивача на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду незаконним звільненням.

Через канцелярію суду 27.04.2018 року подано заяву про зміну предмета позовних вимог та клопотання про витребування доказів.

Так, згідно з прохальною частиною заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд вирішувати позовні вимоги в наступній редакції :

« 1) Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 p. № 533-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України;

3) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2017 року до дня фактичного поновлення на роботі, що станом на 25 квітня 2018 року становить 155 733,16 грн.;

4) Визнати дії та бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не введення до штатного розпису посади заступника начальника Спеціального управління начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України в період з 29 травня 2017 року по 29 листопада 2017 року протиправними;

5) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не установлення розпорядчим актом посадового окладу у розмірі 7700,00 грн. на місяць заступнику начальника Спеціального управління - начальнику відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України ОСОБА_1 в період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року протиправними;

6) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 7900,68 грн., яка утворилася в результаті протиправного застосування посадового окладу у розмірі 2859,00 грн.;

7) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не установлення ОСОБА_1 розпорядчим актом надбавки за 6 (шостий) ранг державного службовця у розмірі 500,00 грн. на місяць протиправними;

8) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 652,81 грн., яка утворилася в результаті протиправного застосування надбавки за ранг державного службовця у розмірі 100.00 грн.;

9) Визнати протиправними дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не установлення ОСОБА_1 розпорядчим актом надбавки за вислугу років на рівні 50 відсотків посадового окладу державного службовця, що відповідає стажу державної служби 39 років 08 місяців 14 днів;

10) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 4351,66 грн., яка утворилася в результаті протиправного застосування надбавки за вислугу років у розмірі 1183,60 грн.;

11) Встановити наявність компетенції (повноважень) Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо виплати ОСОБА_1 надбавки за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи замість встановлення надбавки за інтенсивність праці у розмір 50 відсотків посадового окладу;

12) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не установлення ОСОБА_1 розпорядчим актом надбавки за інтенсивність праці у розмір 50 відсотків посадового окладу протиправними;

13) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року у розмірі 3105,73 грн., яка утворилася в результаті протиправної виплати надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи замість установлення та виплати надбавки за інтенсивність праці;

14) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо застосування посадового окладу у розмірі 2859,00 грн. та не застосування посадового окладу у розмірі 7700,00 грн. при нарахуванні ОСОБА_1 премії за серпень у розмірі 40 відсотків, за вересень у розмірі 50 відсотків та за жовтень у розмірі 100 відсотків посадового окладу протиправними;

15) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі у розмірі 4920,63 грн., яка утворилася в результаті протиправного застосування посадового окладу у розмірі 2859,00 грн при нарахуванні премії за серпень, вересень та жовтень 2017 року;

16) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та компенсації за невикористані 33 дні відпустки обчислення протиправними;

17) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі у розмірі 21449, 36 грн., яка утворилася в результаті застосування у зменшеному розмірі посадового окладу, надбавки за ранг, надбавки за вислугу та інших виплат і порушення Порядку обчислення середньо заробітної плати при нарахуванні коштів для оплати часу за 59 днів відпусток та для виплати компенсації за 33 календарних дні невикористаної відпустки.

18) Визнати дії Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо обчислення середнього місячного заробітку із застосуванням у зменшеному розмірі посадового окладу, надбавки за ранг, надбавки за вислугу, надбавки за інтенсивність праці та премії протиправними;

19) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю вихідної допомоги у розмірі 13887,пози06 грн., що утворилася при нарахуванні середнього місячного заробітку з протиправним застосуванням у зменшеному розмірі складових заробітної плати;

20) Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 різницю грошової допомоги у розмірі 13887,06 грн., що утворилася при нарахуванні середнього місячного заробітку з протиправним застосуванням у зменшеному розмірі складових заробітної плати;

21) Визнати дії та бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не застосування чинних у 2017 році умов оплати праці державних службовців при нарахуванні заробітної плати та інших виплат ОСОБА_1 в період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року протиправними та такими, що підтверджують факт прямої дискримінації стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2018 року постановлено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання на 20.06.2018 року.

Через канцелярію суду 15.06.2018 року відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 .

На переконання відповідача, позивачем пропущено встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду із позовними вимогами, які стосуються обчислення заробітної плати позивача.

Так, відповідач вважає, що на позовні вимоги, заявлені у пунктах 5-21 прохальної частини заяви про зміну предмета позову, розповсюджується строк, встановлений кодексом адміністративного судочинства України, а не положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, з огляду на що, просить залишити без розгляду заяву, подану позивачем.

У судове засідання від 20.06.2018 року прибув представник відповідача. З огляду на те, що представником відповідача не направлено клопотання про залишення без розгляду заяви про зміну предмета позовних вимог позивачу, судом оголошено про перерву у судовому засідання до 06.08.2018 року, зобов`язано представника відповідача направити відповідне клопотання позивачу, та встановлено позивачу строк до 09.07.2018 року для подання заяви про поновлення строку звернення до суду із заявленими у заяві про зміну предмета позовних вимог до суду.

Через канцелярію суду 11.07.2018 року позивачем подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду.

Позивачем зазначено, що заяву про зміну предмета позову останнім подано у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, крім того, на переконання позивача, твердження відповідача щодо відсутності підстав для застосування до змінених позовних вимог частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, є необґрунтованим.

Позивач просить суд прийняти до розгляду заяву про зміну предмета позову, оскільки вона доповнює первісний позов новими вимогами, які стосуються питання оплати праці та протиправних дій і бездіяльності відповідача при нарахуванні, обчисленні та виплати заробітної плати позивачу.

У судове засідання 06.08.2018 року прибули позивач, представник позивача та представник відповідача.

Судом встановлено строк представнику позивача до 20.08.2018 року для ознайомлення із матеріалами справи та надати уточнену заяву із обґрунтуванням кожної заявленої у заяві про зміну предмета позову позовної вимоги відносно заявлених підстав позову у первісній позовній заяві.

Через канцелярію суду 21.08.2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, викладених у заяві про зміну предмета позову.

Через канцелярію суду 26.09.2018 року відповідачем подано відзив на уточнену позовну заяву.

У судове засідання 24.10.2018 року прибули позивач, представник позивача та представник відповідача.

Судом заслухано обґрунтування заяви про зміну предмета позову з урахуванням уточненої заяви, та запропоновано позивачу та його представнику надати обґрунтування щодо строку звернення до суду із заявою про зміну предмета позову та уточненої позовної заяви до 12.11.2018 року.

Судове засідання відкладено на 28.11.2018 року.

Через канцелярію суду 26.10.2018 року представником позивача подано заяву про долучення документів до матеріалів справи.

Через канцелярію суду 12.11.2018 року позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме: « 4. Визнати дії та бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не введення до штатного розпису посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України в період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року протиправними»; « 19. Визнати дії та бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 в період з 10 серпня 2017 року по 29 листопада 2017 року протиправними та такими, що підтверджують факт прямої дискримінації стосовно ОСОБА_1 за ознакою оплати праці».

Через канцелярію суду 21.11.2018 року відповідачем подано відзив на уточнену позовну заяву та клопотання про застосування наслідків спливу строків звернення до адміністративного суду.

У судове засідання 28.11.2018 року прибули позивач та представник відповідача.

Судом задоволено заяву позивача від 12.11.2018 року про відмову від частини позовних вимог.

Питання щодо прийняття до розгляду заяви про зміну предмета позову з урахуванням уточненої заяви та заяви про відмову від частини позовних вимог суд дійшов висновку вирішити у порядку письмового провадження, про що зазначити у рішенні суду за результатами розгляду справи.

Через канцелярію суду 31.05.2019 року позивачем подано заяву (додаткові пояснення) щодо уточнення розміру позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2017 року до дня фактичного поновлення на роботі станом на 20 травня 2019 року.

Через канцелярію суду 04.02.2020 року позивачем подано заяву (додаткові пояснення) щодо уточнення розміру позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2017 року до дня фактичного поновлення на роботі станом на 31 січня 2020 року.

Щодо питання прийнятності заяви про зміну предмета позову з урахуванням уточненої заяви та заяви про відмову від частини позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Дослідивши заяви про зміну предмета позову з урахуванням уточненої заяви та заяви про відмову від частини позовних вимог в частині вимоги про зміну предмета позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про оплату праці позивача за період з 10.08.2017 року по 29.11.2017 року, тобто в періоді після поновлення останнього на роботі на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду та до винесення оскаржуваного у цій справі наказу про звільнення, фактично є самостійними позовними вимогами - предметом, та мають самостійні підстави - застосування відповідачем відповідних складових заробітної плати у менших розміром, ніж вважає позивач є необхідним.

Суд зауважує, що заявлені позовні вимоги у заяві про зміну предмета позову не похідними від первісних позовних вимог, як помилково вважає позивач, оскільки первісна редакція позовних вимог (з урахуванням уточненої позовної заяви) стосується виключно порушеного права позивача звільненням з обійманої посади у Мінагрополітики.

Таким чином, із змісту заяви про зміну позовних вимог висновується, що ОСОБА_1 фактично змінює як предмет позову так і його підставу, що суперечить вимогам частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову, з огляду на що, підстави для вирішення дотримання строку звернення із вказаними позовними вимогами, викладеними у такій заяві, відсутні.

Разом з тим, суд зазначає, що позивача, при цьому, не позбавлено права звернутися з окремим позовом у загальному порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку про вирішення спору по суті в межах позовних вимог з урахуванням уточненої позовної заяви, з метою вирішення яких відкрито провадження у справі ухвалою суду від 27.02.2018 року.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/11/2670, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17.08.2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 10.03.2017 року задоволено частково. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 10.03.2017 року - скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства аграрної політики України про визнання протиправним наказу в частині, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористану частину відпустки - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики України від 12 жовтня 2011 року № 490-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 жовтня 2011 року. Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13жовтня 2011 року по 29 травня 2017 в розмірі 264236 (двісті шістдесят чотири тисячі двісті тридцять шість ) гривень 70 копійок. В іншій частині адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року №293-к на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/112670 та відповідно до указу Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» скасовано наказ Мінагрополітики від 12.10.2011 року 3490-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року №294-к на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/112670 та відповідно до указу Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України з 13 жовтня 2011 року. Управлінню бухгалтерського обліку і звітності, адміністративно-господарських питань та охорони праці наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10634 грн. 80 коп.

Згідно з Актом Мінагрополітики від 25.07.2017 року за підписами Директора Департаменту роботи з персоналом, заступника директора Департаменту роботи з персоналом - начальник відділу організаційного розвитку начальника відділу роботи з персоналом апарату Міністерства Департаменту роботи з персоналом, засвідчено, що 25.07.2017 року громадянин ОСОБА_1 в приміщенні Міністерства аграрної політики та продовольства України за адресою: Хрещатик, буд. 24, каб. 527 в присутності підписантів цього акта ознайомився з наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 293-к «Про скасування наказу Міністерства аграрної політики України від 12.10.2011 року № 490-к» проте відмовився підтвердити цей факт своїм особистим підписом. Разом з наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року № 293-к, враховуючи відсутність з березня 2011 року у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи, ОСОБА_1 були наданні пропозиції з наявними вакантними посадами з урахуванням вимог до професійної компетентності за цими посадами. Ознайомившись з зазначеними пропозиціями громадянин ОСОБА_1 зазначив (в усній формі), що він не може визначитись зараз, але в той же час, письмово зазначити про те, що він ознайомився з наданим переліком вакантних посад відмовився.

Згідно з підписом ОСОБА_1 , 02.08.2017 року останній ознайомлений з Попередженням про наступне вивільнення з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України по закінченню двох місяців з дня цього попередження.

Наказом Мінарополітики від 10.08.2017 року №307-к на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/11/2670 та відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 року №1119 вважається ОСОБА_1 таким, що приступив до виконання обов`язків в зв`язку з поновленням на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України з 10 серпня 2017 року; Департаменту роботи з персоналом врахувати в роботі, що датою початку обрахунку терміну попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи у зв`язку з її відсутністю у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України на 2017 рік, є 10 серпня 2017 року.

Наказом Мінарополітики від 19.08.2017 року №317-к на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/11/2670 та відповідно до указу Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 25.07.2017 року №294-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », виклавши пункт 1 в такій редакції: « 1. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 жовтня 2011 року.».

Наказом Мінарополітики від 19.08.2017 року №318-к на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/112670 та відповідно до указу Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 року №1119, внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 10 серпня 2017 року №307-к «Про поновлення ОСОБА_1 », виклавши пункт 1 в такій редакції: « 1. Вважати ОСОБА_1 таким, що приступив до виконання обов`язків у зв`язку з поновлення на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 10 серпня 2017 року».

Відповідно до копії витягу з Протоколу засідання Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Міністерства аграрної політики та продовольства України від 02.11.2017 року, на порядку денного якого розгляд Подання Мінагрополітики до Первинної профспілкової організації Мінагрополітики щодо погодження звільнення члена профспілки ОСОБА_1 (далі - Подання), ОСОБА_1 , який був присутній на засіданні, підтверджено свою відмову від запропонованих адміністрацією Мінагрополітики посад категорії «Б» та категорії «В» державної служби Мінагрополітики, що є вакантними.

За результатами засідання Профспілковим комітетом постановлено, що у зв`язку із закінченням двомісячного строку від дати попередження ОСОБА_1 про зміну в організації виробництва і праці Мінагрополітики та неможливістю переведення ОСОБА_1 за його згодою на іншу роботу оскільки відсутня письмова заява, Первинною профспілковою організацією Мінагрополітики надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, про що листом від 06.11.2017 року №17 проінформовано Державного секретаря Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 року №533-к звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи, 29 листопада 2017 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці міністерства, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи цей наказ протиправним, а процедуру звільнення з посади порушеною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав шляхом поновлення на посаді.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі також - Закон №889, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 5 Закону №889 встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частинами другою, третьою статті 5 Закон №889 передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У відповідності до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889 державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

В пункті 1 частини першої статті 87 Закону №889 зазначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889 процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналізуючи норми частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України суд зауважує, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Вимоги даної статті вважаються виконаними в повній мірі, коли працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено: «Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.».

З аналізу частини першої статті 49-2 КЗпП України вбачається персоналізований характер попередження працівників про наступне вивільнення, виключаючи його знеособленість. Дана вимога вказана законодавцем для забезпечення правового захисту працівників від незаконного звільнення, недотримання двомісячного строку попередження. Крім того, висновується, що особу має бути попереджено про наступне вивільнення саме з тієї посади, яку він обіймає на момент попередження.

Указом Президента України від 09.12.2010 року №1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено, зокрема Міністерство аграрної політики та продовольства України та Державну інспекцію сільського господарства України, реорганізувавши Міністерство аграрної політики України.

Згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 10.02.2011 року (дата запису: 10.02.2011, номер запису: 0038935) зареєстровано юридичну особу (орган державної влади) Міністерство аграрної політики та продовольства України за кодом 37471967.

В свою чергу, Міністерство аграрної політики України, зареєстроване за кодом 00011050, є припиненим згідно з записом від 20.08.2012 року (номер запису: 4012519).

Інших доказів зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідації, реорганізації або перепрофілювання Міністерства аграрної політики та продовольства України (), скорочення чисельності або штату працівників станом на 02.08.2017 року (день ознайомлення позивача із Попередженням про наступне вивільнення) судом не встановлено та сторонами не надано.

З матеріалів справи судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2017 року у справі №2а-16650/112670, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17.08.2020 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 жовтня 2011 року.

На виконання цього судового рішення наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року №294-к ОСОБА_1 поновлено з 13 жовтня 2011 року на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України.

В свою чергу, наказом Мінарополітики від 19.08.2017 року №317-к внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 25.07.2017 року №294-к, виклавши пункт 1 в такій редакції: « 1. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 жовтня 2011 року.».

Отже, висновується, що позивача поновлено на посаду заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, тобто, у штаті вже реорганізованого міністерства.

Разом з тим, дослідивши зміст Акта Мінагрополітики від 25.07.2017 року, Попередження про наступне вивільнення з посади, підписане позивачем 02.08.2017 року та витягу з Протоколу засідання Профспілкового комітету Перинної профспілкової організації Міністерства аграрної політики та продовольства України від 02.11.2017 року, висновується, що позивач попереджений про наступне вивільнення як такий, що обіймає посаду заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики України, у зв`язку із відсутністю з березня 2011 року у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи, в той час, як згідно із наказом від 25.07.2017 року №294-к, із змінами, внесеними наказом від 19.08.2017 року №317-к, поновлений на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи в реорганізованому Міністерстві аграрної політики та продовольства України.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено що із Попередженням про наступне вивільнення позивач особисто ознайомлений 02.08.2017 року, в той час, як доказів ознайомлення позивача із наказом Мінагрополітики від 10.08.2017 року № 307-к, яким наказано Департаменту роботи з персоналом врахувати в роботі, що датою початку обрахунку терміну Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи, у зв`язку з її відсутністю у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України на 2017 рік, є 10.08.2017 року, відповідачем не надано.

Отже, із Попередженням про наступне вивільнення позивач ознайомився 02.08.2017 року, перебуваючи на посаді державної служби Міністерстві аграрної політики України, яке є припиненим з 20.08.2012 року, в той час, як докази попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, у зв`язку з її відсутністю у штатному розписі Міністерства аграрної політики та продовольства України, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, відсутність доказів ознайомлення позивача із наказом Мінагрополітики від 10.08.2017 року № 307-к свідчить про необґрунтованість обчислення відповідачем двомісячного строку від дати попередження ОСОБА_1 з 10.08.2017 року.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати процедуру вивільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889 та статті 49-2 КЗпП України дотриманою.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04.09.2019 року № 6-р (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

У пункті 2.2 вказаного рішення зазначено, що зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

З приписів Конституції України висновується, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність винесеного наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 року №533-К «Про звільнення ОСОБА_1 », з огляду на що такий наказ підлягає скасуванню як протиправний.

Щодо вимог про поновлення на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства - начальника відділу документообігу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Правова позиція з цього приводу є усталеною у судовій практиці. Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформульовано правову позицію, з якою погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 року у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 року у справі №820/10744/15, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача з посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 29.11.2017 року (день звільнення, визначений у оскаржуваному наказі), а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Щодо стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі також - Порядок).

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року №21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 року №533-к позивача звільнено з займаної посади з 29.11.2017 року та поновлено на посаді рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.08.2021 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає 929 робочих днів та обраховується починаючи з дня звільнення - з 29 листопада 2017 року по 17 серпня 2021 року (дата ухвалення рішення судом першої інстанції).

Відповідно до Довідки Міністерства аграрної політики та продовольства України, заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (жовтень-листопад 2017 року) становить 38 493,23 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 895,16 грн. (38 493, 23 грн. / 43 р.д.).

Враховуючи, що кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 929 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 895, 16 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 929 р.д. = 831 603,64 грн., який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Міністерства аграрної політики та продовольства України з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 18 798,36 грн. (895,16 грн. х 21 р.д.) та поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Викладені у заявах позивача від 31.05.2019 року та 04.02.2020 року розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу не беруться судом до уваги з огляду на те, що останні не обґрунтовані жодними належними доказами та здійснені позивачем самостійно з урахуванням того, що судом будуть вирішені позовні вимоги, викладені в заяві про зміну предмета позову, проте в прийнятті якої судом відмовлено.

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо не введення до штатного розпису посади заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, суд зазначає наступне.

Так, вирішення питання щодо створення відповідних структурних підрозділів із покладенням на них відповідних функцій Міністерства як державного органу належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак у суду відсутні повноваження перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Крім того, з огляду на те, що наказом Мінагрополітики від 25.07.2017 року №294-к, із змінами, внесеними наказом від Мінагрополітики від 19.08.2017 року №317-к, позивача поновлено саме на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, заявлена позовна вимога є безпідставною та не обґрунтованою, позаяк не підлягає задоволено.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з метою ефективного забезпечення захисту прав позивача.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.11.2017 року №533-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 29.11.2017 року.

4. Стягнути з Міністерства аграрної політики України та продовольства України () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 831 603,64 грн. (вісімсот тридцять одна грн. шістсот три грн. 64 коп.) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

5. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Спеціального управління - начальника відділу мобілізаційної роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України з 29.11.2017 року.

6. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 18 798,36 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот дев`яносто вісім грн. 36 коп.).

7. В іншій частині відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Міністерство аграрної політики та продовольства України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24).

Повне рішення складено 17.08.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна