Справа № 308/10499/21
Суддя: Придачук О. А.
Дата ухвалення: 2021-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання Бомбушкар В.П.

представника позивача Баброцяк Л.О.

відповідача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

представника відповідача адвоката Ільчук І.М.

перекладача - Куторга В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді адміністративну справу за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із адміністративним позовом до громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.08.2021 року о 16 год. 00 хв. в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, встановленим порядком був прийнятий на територію України з Словаччини відповідач громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 30.07.2021 року о 20 год. 20 хв. був виявлений та затриманий прикордонною поліцією СР на напрямку 235 прикордонного знаку на території Словацької Республіки, за незаконний перетин Державного кордону України в Словацьку Республіку, поза межами пунктів пропуску, у складі групи осіб. Документом, що посвідчує особу відповідача є закордонний паспорт громадянина Алжиру № НОМЕР_2 дійсний до 22.12.2029 року. Своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 204 КУпАП та, відповідно до вимог ст. 263 КУпАП, його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Позивач зазначає, що на території України відповідач знаходився як студент. В підтвердження інформації про навчання в університеті, на запит прикордонного загону надійшов лист, у відповідності до якого встановлено, що відповідач наказом № 223/1 від 30.07.2021 року був відрахований з навчального закладу та термін дії посвідки закінчився 02.08.2021 року.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що на сьогоднішній день, підстав для законного перебування на території України, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач не має, а незаконне перетинання ним державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску, в складі групи осіб свідчить про те, що він порушивши вимоги законодавства з прикордонних питань та правового статусу іноземців та осіб без громадянства, з метою потрапити до країн Європейського Союзу, Україну використав як транзитну країну, є відрахованим з навчального закладу і відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підлягає примусовому видворенню, а тому просить суд затримати громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення видворення за межі території України.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що на території України він знаходиться законно, більше року навчався на підготовчих курсах у Академії кіно та нових медія і планував вступати до університету у м. Київ, але йому не вистачило грошей. Також пояснив, що йому не було відомо, що 02.08.2021 року він був відрахований з мовиних курсів. Зазначив, що готовий добровільно, самостійно покинути територію України та виїхати до Алжиру якнайшвидше, і його родина допоможе йому у забезпеченні його виїзду. Просив суд відмовити у задоволенні позову та надати йому можливість самостійно покинути територію України.

Адвокат громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на те, що позов є необгрунтованим, оскільки у такому не вказано підстав, визначених законом для можливості затримання іноземця, а також на те, що його довіритель готовий добровільно покинути територію України та виїхати до Алжиру.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Згідно із частиною 1 стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 03.08.2021 року о 16 год. 00 хв. в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб був прийнятий на територію України громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 30.07.2021 року о 20 год. 20 хв. був виявлений та затриманий прикордонною поліцією СР на напрямку 235 прикордонного знаку на території Словацької Республіки, за незаконний перетин Державного кордону України в Словацьку Республіку, поза межами пунктів пропуску, у складі групи осіб.

Також судом встановлено, що документом, що посвідчує особу відповідача є закордонний паспорт громадянина Алжиру № НОМЕР_2 дійсний до 22.12.2029 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно p ч.1 ст. 3 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Частина 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлює право затримувати та розміщувати в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, у тому числі і іноземців, які не мають законних підстав для перебування на території України та підлягають примусовому видворенню за межі України протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом (підпункт b); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт c); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт d); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт e); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції (підпункт f).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі «Гарькавий проти України» зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (пункт 63 зазначеного рішення).

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно вимог ст. 30 п.1, 3, 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи охорони державного кордону, можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Згідно з ч.3 ст.26 вказаного Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону.

Тобто, з аналізу наведених вище норм виходить, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

Разом з тим, дані про те, що позивачем подано позов про примусове видворення у суду відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 вказаного Закону, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Тобто примусовому поверненню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення, на що звернув увагу Верховний Суд у правовій позиції висловленій 21.11.2018 року у справі № 491/807/17.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, уповноваженою особою Чопського прикордонного загону не було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , тобто надання можливості самостійно покинути територію України.

При цьому суд враховує те, що у відповідача є в наявності паспортний документ, який дозволяє йому самостійно та добровільно, у визначений позивачем строк повернутися до країни свого походження.

Крім того, як встановлено судом, відповідач легально прибув на територію України як як слухач мовних курсів, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, терміном до 02.08.2021р. (на даний час термін дії посвідки сплив).

При прийнятті рішення, суд враховує приписи ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії», заява № 22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак, всупереч вимогам ч.1 ст. 289 КАС України, позивач до позовної заяви не надав жодного доказу про те, що існує ризик втечі відповідача та обґрунтовані підозри вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

З огляду на це, враховуючи, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких можливо затримати особу з подальшим розміщенням у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також за відсутності у суду доказів, які б підтверджували наявність рішення про примусове повернення іноземця до країни свого походження та невиконання відповідачем такого рішення, а також звернення до суду з адміністративний позовом про примусове видворення відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 241, 242, 244, 246, 257, 289 КАС України, ст. ст. 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні адміністративного позову військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , про затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення за межі території України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції Восьмого апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя О.А.Придачук