Справа № 280/9296/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 280/9296/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лугового Бориса Владленовича

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року (головуючий суддя Семененко М.О.) в адміністративній справі

за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Лугового Бориса Владленовича

до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 (далі - Позивач) - адвокат Луговий Борис Владленович звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (далі Відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошового забезпечення в період з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року, виходячи з його грошового забезпечення на час зарахування в розпорядження - 12 жовтня 2018 року.

В обґрунтування позову зазначено про те, що наказом Голови Служби безпеки України від 12.10.2018 №1327-ос Позивача зараховано у розпорядження начальника УСБУ в Запорізькій області. З посиланням на норми Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007 (далі - Положення №1262/2007) та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України 14.10.2008 №772 (далі - Інструкція №772) Позивач вказує, що начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці зобов`язані своєчасно, до закінчення терміну перебування в розпорядженні, ініціювати призначення таких військовослужбовців на відповідні посади чи у разі наявності підстав вживати заходів щодо їх звільнення з військової служби. Разом з тим, всупереч нормам Положення №1262/2007 та Інструкції №772 після закінчення строку перебування у розпорядженні начальника УСБУ у Запорізькій області ОСОБА_1 не було призначено на жодну вакантну посаду та його не було звільнено зі служби. Вказана протиправна бездіяльність Відповідача, на думку Позивача, призвела до того, що у період з 01.09.2019 до 13.11.2020 останньому припинено виплату грошового забезпечення. При цьому, Позивач звертає увагу на те, що він неодноразово звертався до начальника УСБУ в Запорізькій області з рапортами щодо призначення його на існуючі вакантні посади та щодо вирішення питання про виплату грошового забезпечення, однак позитивного результату не отримав. Також, наголошує на тому, що незважаючи на те, що у період з 01.09.2019 до 13.11.2020 Позивачу припинено виплату грошового забезпечення, ОСОБА_1 у вказаний період виконував покладені на нього функціональні обов`язки, при цьому, у зв`язку з тим, що УСБУ в Запорізькій області не звільняло Позивача, останній не мав можливості влаштуватись на іншу роботу, оскільки це прямо заборонено законодавством України. З огляду на викладені обставини, Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року по справі №280/9296/20 в задоволенні адміністративного позову представника ОСОБА_1 - адвоката Лугового Бориса Владленовича до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено (а.с.166-172).

Представник Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с.177-187).

В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, постановлення висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що:

- відповідно до п. 4.9 Інструкції №772 начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці, зобов`язані організовувати їх службову діяльність, здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення, інших нормативно-правових актів та несуть відповідальність за дотримання встановлених термінів перебування підлеглих у розпорядженні;

- положення абзацу 3 пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК не передбачають припинення грошового забезпечення військовослужбовців, термін зарахування у розпорядження яких сплинув, а лише визначають інший порядок виплати грошового забезпечення за рішенням Голови СБ України на підставі мотивованого рапорту;

- застосування Відповідачем абзацу 3 пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК не може нівелювати державні гарантії конституційних прав військовослужбовців;

- протягом судового розгляду справи у суді першої інстанції Відповідач так і не зміг пояснити та підтвердити в чому саме полягали функціональні обов`язки покладені на Позивача, так як і не надав документу, який би визначав функціональні обов`язки Позивача.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування відзиву Відповідач, зокрема, вказав про те, що:

- з метою призначення полковника ОСОБА_1 на вакантні посади в підрозділах Центрального управління та інших регіональних органах СБ України, Управлінням організовувалася відповідна робота, однак, підрозділи та регіональні органи СБ України вважали, що проходження у них полковником ОСОБА_1 військової служби є недоцільним або останній не виявляв бажання проходити в них військову службу;

- під час перебування у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області, полковником ОСОБА_1 будь-яких результатів у його службовій діяльності отримано не було, а відтак, були і відсутні правові підстави для ініціювання перед Головою СБ України продовження виплати йому грошового забезпечення.

11 серпня 2021 року в судовому засіданні представник Позивача вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник Відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, кожного окремо, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Наказом тимчасово виконуючого обов`язків Голови Служби безпеки України від 12.10.2018 №1327-ОС полковника ОСОБА_1 зараховано в розпорядження начальника УСБУ в Запорізькій області за посадою заступника начальника головного відділу згідно з підпунктом «б» пункту 48 Положення №1262/2007 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з 12.10.2018 до 11.01.2019.

Розпорядженням начальника УСБУ у Запорізькій області від 04.12.2018 №463-р на полковника ОСОБА_1 покладено функціональні обов`язки у секторі технічного захисту інформації УСБУ у Запорізькій області.

21.01.2019 УСБУ в Запорізькій області з Позивачем проведено бесіду, під час якої, Позивачу повідомлено, зокрема про те що: станом на 21.01.2019 в УСБУ в Запорізькій області відсутні вакантні посади рівня заступника начальника головного відділу; термін перебування ОСОБА_1 у розпорядженні продовжено до 22.02.2019 року; попереджено про те, що у разі, якщо до завершення строку перебування у розпорядженні він не буде призначений на штатну посаду відповідно до пунктів 44-46 Положення, у встановленому законом порядку вирішуватиметься питання про можливість його подальшого використання на військовій службі.

26.04.2019 з Позивачем проведена бесіда, в ході якої йому було запропоновано вакантні посади у підрозділах Центрального управління та регіональних органах Служби безпеки України. Від запропонованих посад полковник ОСОБА_1 відмовився пояснюючи тим, що планує проходити подальшу службу на посаді офіцера резерву Служби безпеки України в Головному відділі по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Запорізькій області з використанням в якості радника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Також, Позивача попереджено про те, що термін його перебування у розпорядженні продовжено до 02.05.2019 року.

Сторонами не заперечується, що протягом періоду перебування в розпорядженні позивач перебував на лікарняних та у відпустках:

- з 31.10.2018 року по 08.11.2018 року (лікарняний);

- з 19.12.2018 року по 28.12.2018 року (лікарняний);

- з 18.02.2019 року по 13.03.2019 року (відпустка);

- з 14.03.2019 року по 04.04.2019 року (відпустка);

- з 01.04.2019 року по 10.04.2019 року (лікарняний);

- з 12.04.2019 року по 22.04.2019 року (лікарняний);

- з 25.04.2019 року по 19.05.2019 року (відпустка);

- з 03.05.2019 року по 10.05.2019 року (лікарняний);

- з 02.06.2019 року по 27.06.2019 року (відпустка);

- з 26.06.2019 року по 12.07.2019 року (лікарняний).

- з 28.06.2019 року по 19.07.2019 року (відпустка).

У зв`язку з перебуванням Позивача у відпустках та на лікарняному у відповідності до положень пункту 48 Положення №1262/2007 строк перебування позивача у розпорядженні неодноразово продовжувався та закінчився 05.09.2019.

У зв`язку із закінченням 05.09.2019 строку перебування у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області з вересня 2019 року позивачу припинено виплату грошового забезпечення.

03.10.2019 УСБУ в Запорізькій області з Позивачем проведено бесіду, під час якої, останнього повідомлено, що станом на 03.10.2019 в УСБУ в Запорізькій області відсутні вакантні посади рівня заступника начальника головного відділу. Від інших запропонованих посад рівня начальника відділу на один ступінь нижче у підрозділах Центрального управління, регіональних органів та закладів СБУ ОСОБА_1 відмовився.

01.11.2019 з полковником ОСОБА_1 проведена чергова бесіда, під час якої повідомлено, що станом на 01.11.2019 в УСБУ в Запорізькій області відсутні вакантні посади рівня заступника начальника головного відділу. Крім того, повідомлено, що до УСБУ в Запорізькій області повернуто документи щодо його призначення на посаду офіцера діючого резерву Служби безпеки України з використанням в якості радника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на громадських засадах по посаді заступника начальника головного відділу в головному відділі по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Запорізькій області без реалізації.

24.01.2020 відбулась наступна бесіда, в ході якої, Позивачу запропоновано перелік вакантних посад у системі Служби безпеки України на що він повідомив, що бажає продовжувати службу на посаді заступника начальника ГВ БКОЗ в УСБУ в Дніпропетровській області.

Під час наступної бесіди 20.05.2020 Позивача ознайомлено зі списком, наданим УРОС СБ України, вакантних посад у підрозділах Центрального управління та регіональних органах Служби безпеки України. Під час бесіди полковник ОСОБА_1 просив призначити його на одну з вакантних посад керівної ланки будь-якого рівня в УСБУ в Запорізькій області.

22.07.2020 проведена чергова бесіда, де Позивачу повідомлено, що з УСБУ в Дніпропетровській області, в якому він виявив бажання проходити подальшу військову службу на посаді заступника начальника ГВ БКОЗ, отримана відповідь, згідно якої його подальше проходження військової служби в УСБУ в Дніпропетровській області не вбачається можливим. Також, полковнику ОСОБА_1 запропонована посада старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу Контррозвідки УСБУ в Запорізькій області. В ході бесіди Позивач повідомив, що відмовляється від посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу Контррозвідки УСБУ в Запорізькій області та зазначив, що готовий служити в органах Служби безпеки України на керівних посадах.

30.07.2020 позивач звернувся з рапортом на ім`я начальника УСБУ в Запорізькій області, в якому просив вжити відповідних заходів та звернутися з відповідним рапортом до Голови Служби безпеки України щодо призначення позивачу грошового забезпечення за період з вересня 2019 року по теперішній час.

За результатами розгляду даного рапорту 13.08.2020 начальник УСБУ в Запорізькій області повідомив про відсутність правових підстав щодо здійснення позивачу виплати грошового забезпечення.

Крім того, 30.07.2020 та 13.08.2020 позивач звернувся з рапортами на ім`я начальника УСБУ в Запорізькій області, в яких просив: ознайомити його з переліком керівних вакантних посад в УСБУ в Запорізькій області; розглянути питання щодо можливості призначення його за наявними вакантними керівними посадами в УСБУ в Запорізькій області; призначити його на посаду заступника начальника головного відділу БКОЗ УСБУ в Запорізькій області або перемістити на нижчу вакантну посаду начальника відділу охорони державної таємниці УСБУ в Запорізькій області за власним бажанням.

13.08.2020 з полковником ОСОБА_1 проведено бесіду, де його ознайомлено зі списком вакантних посад, наявних в УСБУ в Запорізькій області станом на 13.08.2020. Також повідомлено, що УСБУ в Запорізькій області розглядаються кандидатури на заміщення вакантних керівних посад, у зв`язку з чим призначити його на зазначені посади на теперішній час не видається за можливе.

14 серпня 2020 року Відповідачем затверджено висновок про неможливість подальшого службового використання полковника ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначено про те, що подальше використання полковника ОСОБА_1 не вбачається за можливе і він підлягає звільненню з військової служби у запас Служби безпеки України за пунктом «а» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та підпунктом «в» пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

З матеріалів справи, також, встановлено, що з 14.11.2020 Позивач проходить службу в Головному управлінні Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях де отримує грошове забезпечення.

Правомірність бездіяльності Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року є предметом судового розгляду у даній справі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновків, зокрема про те, що:

- припиняючи виплату грошового забезпечення Позивачу після спливу строків перебування у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області, Відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством;

- оскільки Позивачем не доведено, що він у період з 05.09.2019 до 13.11.2020 виконував покладені на нього функціональні обов`язки відповідно до внутрішнього службового розпорядку УСБУ в Запорізькій області, суд не знаходить правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошове забезпечення за вищевказаний період.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом - ч. 3 ст. 43 Конституції України.

Грошове забезпечення військовослужбовців та оплата праці працівників Служби безпеки України визначена ст. 30 Закону України «Про Службу безпеки України» № 2229-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2229-XII).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону № 2229-XII умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України визначив, що виплачувати військовослужбовцям посадові оклади, оклади за військовими званнями, надбавку за вислугу років, грошову винагороду та матеріальну допомогу, грошову компенсацію замість продовольчого пайка, речового забезпечення та здійснювати інші виплати на умовах і в розмірах, установлених для військовослужбовців Збройних Сил України (постанова № 37 від 21 січня 1993 року).

30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України постановою №704 визначив грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, а також повноваження керівників державних органів щодо встановлення посадових окладів, надбавок, виплати премій та допомоги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що повноважень щодо не здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям у певних випадках Кабінет Міністрів України керівникам державних органів не надавав.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби Безпеки України визначено вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України №515/ДСК від 10.04.2018 (далі Інструкція №515/ДСК).

Колегія суддів, дослідивши витяг з наказу від 10.04.2018 №515/ДСК, наявний в матеріалах справи, встановила, що за змістом п.п. 2, 6 п.1 розділ IV Інструкції №515/ДСК випливає те, що за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування в розпорядженні, передбачених п.48 Положення №1262, а в разі не визначення таких строків протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження. У разі не призначення на посаду або не звільнення військовослужбовця з військової служби після закінчення строків перебування у розпорядженні виплата грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Крім того, відповідно до п. 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі Положення №1262), військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником (керівником) підрозділу (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення із перебуванням безпосередньо в районах антитерористичної операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або забезпеченні їх здійснення із перебуванням безпосередньо в районах здійснення таких заходів із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників (командирів) виключається.

Згідно з п.п. «в» п. 43 Положення №1262 переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників (командирів). Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), проводиться у можливо короткий строк і не пізніше строків, зазначених у пункті 48 цього Положення.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що після закінчення терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні керівник (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, має у можливо короткий строк прийняти рішення про призначення такого військовослужбовця на посаду або звільнити останнього з військової служби в установленому порядку. Такий обов`язок керівника (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, пов`язаний, перш за все, з необхідністю соціального захисту такого військовослужбовця.

При цьому, наслідки не прийняття керівником (органу, закладу, установи), у розпорядженні якого перебував військовослужбовець, одного з двох вищезазначених варіантів рішень за наслідками закінчення терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні чинним законодавством не передбачено.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що після закінчення терміну розпорядження та до звільнення військовослужбовця з військової служби в установленому порядку, останній не втрачає свого статусу військовослужбовця та є таким, що проходить військову службу, а тому на нього розповсюджується дія законодавства про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі, щодо соціальних гарантій на грошове забезпечення.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до п. 68 Положення №1262 днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Таким чином, у спірний період з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року Позивач проходив військову службу як військовослужбовець Служби безпеки України та відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про Службу безпеки України» мав право на отримання достатнього грошового забезпечення, яке гарантоване останньому Державною.

Вказане свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно того, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцю Служби безпеки України, який більше шести місяців перебуває у розпорядженні вищестоящого начальника і не призначений на посаду або не звільнений зі служби, здійснюється лише з дозволу керівництва самої служби, а у разі відсутності такого - може не виплачуватися.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів звертає увагу і на те, що організація Відповідачем роботи по пропонуванню Позивачу вакантних посад не свідчить про можливість невиплати військовослужбовцю, який не є таким, що звільнений з військової служби, грошового забезпечення у період проведення Відповідачем роботи з пропонування такому військовослужбовцю посад.

Більш того, посилання Відповідача неналежне здійснення Позивачем своїх посадових обов`язків як на передумову неподання до Голови СБУ рапорту про продовження виплати йому грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, у випадку підтвердження фактів неналежного здійснення Позивачем своїх посадових обов`язків, Відповідач мав передбачену законом можливість звільнити Позивача після закінчення терміну розпорядження, а не тримати військовослужбовця більше року у стані невизначеності й без отримання грошового забезпечення як єдиного джерела доходу останнього.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу, також, на тому, що висновок про неможливість подальшого службового використання полковника ОСОБА_1 було затверджено Відповідачем 14 серпня 2020 року, однак, незважаючи на затвердження вказаного висновку, Відповідач не звільнив Позивача з військової служби чим обмежив можливість для Позивача влаштуватись на іншу роботу та отримувати оплату праці.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про протиправність бездіяльності Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 як військовослужбовцю Служби безпеки України грошового забезпечення в період з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року та наявність підстав для зобов`язання Управління Служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити Позивачу грошове забезпечення за вказаний період.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову прийнято з порушенням норм матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 26 квітня 2021 року підлягає скасуванню.

Розподіл судових витрат у даній справі не здійснюється, оскільки Позивач відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справі про стягнення заробітної плати.

Керуючись статтями 243, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лугового Бориса Владленовича - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року по справі №280/9296/20 - скасувати.

Позов представника ОСОБА_1 - адвоката Лугового Бориса Владленовича - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошового забезпечення в період з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 01 вересня 2019 року по 13 листопада 2020 року, виходячи з його грошового забезпечення на час зарахування в розпорядження - 12 жовтня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 18 серпня 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов