Справа № 120/9041/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
про повернення позовної заяви

м. Вінниця

19 серпня 2021 р. Справа № 120/9041/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс М.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

06.08.2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 11.08.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу у 10-ти денний строк з дня отримання копії ухвали усунути її недоліки, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду разом із доказами, які, на його думку, вказують на поважність причин пропуску строку.

Копію ухвали від 11.08.2021 позивачем отримано 17.08.2021, про що секретарем судового засідання складено довідку про підтвердження отримання ухвали.

17.08.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

У заяві позивач зазначив, що про порушення своїх прав дізнався тільки після отримання від відповідача листа відповіді № 350/163/1/282/ПС на його запит.

Також з посилання на постанову Верховного Суду від 24.04.2019 у цивільній справі № 607/14495/16-ц позивач вказав на дотримання ним строку звернення до суду, оскільки стягнення заробітної плати не обмежується будь яким строком.

Таким чином, на думку позивача ним не пропущено строк звернення до суду.

Надавши оцінку аргументам поданої заяви, суд дійшов висновку, що позивачем не виконано вимоги ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 11.08.2021, виходячи з наступного.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України, після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, зокрема, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску, або як це передбачено ч. 1 ст. 123 КАС України, вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Інститут строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою спонукання учасників адміністративного судочинства до своєчасного вчинення ними процесуальних дій. Регламентування строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Крім цього, строки звернення до суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

Як встановлено судом, предметом позову є вимога про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати не в повному розмірі одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Суд зазначає, що військова служба є різновидом публічної служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Щодо відліку строку звернення із адміністративним позовом, суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися», що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. При визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Крім того, поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.

Обґрунтовуючи заяву від 17.08.2021 про усунення недоліків позовної заяви, позивач зазначив, що про порушення своїх прав дізнався тільки після отримання від відповідача листа відповіді № 350/163/1/282/ПС від 26.02.2021 на його запит.

Також з посилання на постанову Верховного Суду від 24.04.2019 у цивільній справі № 607/14495/16-ц позивач вказав, що право на звернення до суду із вимогами про стягнення заробітної плати не обмежується строком.

Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко розмежувати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись", що вживаються у ст. 122 КАС України в цілях визначення моменту із якого починає свій відлік процесуальний строк.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Однак поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Відтак, отримавши одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби та будучи достеменно обізнаним із визначеним законом алгоритмом її розрахунку позивач ще у серпні 2017 року мав реальну можливість дізнатися про наявність порушення його прав.

До того ж, про обізнаність позивача із виплатою йому допомоги без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди при звільненні свідчить і його звернення із листом від 16.02.2021 до командира Військової частини НОМЕР_1 про її доплату.

Отже, з дня отримання виплати особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання такої виплати, демонструючи свою необізнаність звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від відповіді на подану нею заяву.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

ОСОБА_1 у заяві від 17.08.2021 посилається на відсутність підстав для врахування висновків Верховного Суду у справі № 240/12017/19 при розгляді питання про дотримання ним строків звернення до суду, зазначаючи, що спори не є тотожними.

При оцінці аргументів позивача суд зазначає, що у постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 Верховний Суд сформував загальні підходи які повинні враховуватися при вирішенні судами питання про дотримання строків звернення до суду. Цей факт, що спір у справі № 240/12017/19 не є тотожним спору який виник між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 не є перешкодою для застосування висновків Суду касаційної інстанції, адже такі висновки перш за все пов`язані із питаннями про застосування норм процесуального закону, які унормовують строки звернення до суду із адміністративним позовом. Відтак, відмінності матеріально правових відносин не є перешкодою для застосування висновків Верховного Суду які стосуються застосування норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач, як на аргумент, що вказує на дотримання ним строку звернення до суду із цим позовом посилається на те, що такий строк слід обраховувати від моменту отримання ним листа відповідача від 26.02.2021 № 350/163/я/282/ПС.

Однак суд не погоджується із цим твердженням позивача, адже навіть якщо процесуальний строк звернення до суду обраховувати із урахуванням факту отримання цього лист, то позивачем все одно пропущено місячний строк звернення до суду, оскільки із позовом він звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду 05.08.2021 (дата відправлення позову до суду).

Щодо посилання позивача на те, що право на звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати не обмежується будь яким строком, то суд оцінює його критично, оскільки у постановах від 09.07.2020 у справі № 320/6659/18 та від 27.08.2020 № 804/871/16 Верховний Суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Тому судом не застосовується ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того в ухвалі від 18.01.2021 у справі № 560/3993/20 Верховний Суд звернув увагу на те, що одноразова грошова допомога при звільненні, виходячи зі змісту ст. 2 Закону України "Про оплату праці", не входить до структури заробітної плати і відповідно не може вважатися додатковим видом грошового забезпечення.

Щодо доводів позивача, що невиплата належних йому сум є триваючим правопорушенням, то такі не впливають на висновки про пропущення строку звернення до суду, адже в силу ч. 2 ст. 122 КАС України визначальним для встановлення моменту із якого бере свій відлік процесуальний строк є не момент припинення правопорушення (усунення стану за якого триває правопорушення), а момент коли позивач дізнався чи міг дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів внаслідок такого правопорушення.

Відтак, отримавши одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби та будучи обізнаним із визначеним законом порядком її розрахунку позивач ще у серпні 2017 року мав реальну можливість висловити незгоду із її розміром, звернувшись до суду із позовом у встановлений Кодексом адміністративного судочинства України строк.

Щодо аргументів позивача про необхідність врахування при вирішенні питання про поновлення строку його статусу військового пенсіонера суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 2 КАС України, однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Проявом практичної реалізації цього принципу є обов`язок суду застосовувати одинакові стандарти при вирішенні тих чи інших процесуальних питань без надання переваги суб`єктам звернення до суду за професійними чи іншими ознаками. Спеціальний статус позивача як військового пенсіонера є підставою для надання йому Державою ряду пільг та соціальних гарантій, однак такі пільги не встановлюють особливостей обрахування процесуальних строків при зверненні до суду.

При цьому суд звертає увагу, що питання про дотримання строку звернення до суду не носить формальний характер. На його важливість вказує й аналіз практики Європейського суду з прав людини. У процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Крім того, із урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду не є абсолютним.

Як зазначалося, при вирішенні питання про поновлення процесуального строку, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Однак, позивачем не наведено доводів та не надано доказів в обґрунтування поважності причин пропуску ним строку звернення до суду, в силу чого, суд не вбачає підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Суд наголошує, що не доведення позивачем обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від його волевиявлення і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом процесуального строку.

Виходячи із системного аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України у контексті практики ЄСПЛ, слід зазначити, що державою встановлено доступні, чіткі та передбачувані процесуальні правила (обмеження), за дотримання яких особа може реалізувати право на судовий захист. Звертаючись із позовом, що є предметом перевірки, ОСОБА_1 цих правил не дотримався.

Відтак, позивачем не виконано вимоги ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 11.08.2021 та не надано суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу (якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Керуючись ст. 121, 122, 123, 169, 248, 256, 295 КАС України,

УХВАЛИВ

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

3. Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Богоніс Михайло Богданович