Справа № 200/4880/21
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р. Справа№200/4880/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабаш Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати здійснити нарахування та виплату коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_6 , Військової частини НОМЕР_4 , в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не здійсненні нарахування та виплати грошового забезпечення за час служби з лютого 2019 року по лютий 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не здійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2019 - 2020 роки у кількості 35 днів, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 - 2020 роки у кількості 56 днів;

- зобов`язати здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення за період з лютого 2019 року по лютий 2020 року;

- зобов`язати здійснити нарахування та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки у кількості 35 днів та додаткової відпустки у кількості 56 днів за 2017 - 2020 роки;

- зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку з 17 лютого 2020 року по фактичну дату здійснення повного розрахунку;

- зобов`язати здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 17 лютого 2020 року до моменту виплати належних сум;

- стягнути грошові кошти, витрачені на правову допомогу в сумі 7500 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 07.10.2016 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 . В період з лютого 2019 року по 17 лютого 2020 року (день звільнення) грошове забезпечення йому не нараховувалось та не виплачувалось. При звільнені в наказах не визначені відомості про невикористані дні основної відпустки та додаткової відпустки учаснику бойових дій, а також не виплачена компенсація за них. Вказані обставини обумовили звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою від 27.04.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На підставі ухвали від 30.06.2021 року суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та витребував у відповідачів додаткові документи.

Ухвалою від 12.08.2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду в письмовому проваджені.

Військова частина НОМЕР_2 надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в позові в повному обсязі. Відповідач вказав, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток (у тому числі додаткових) припиняється. Питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв`язку зі звільненням зі служби виникло під час дії особливого періоду. Викладене, на думку відповідача свідчить про те, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки. Також відповідач наголосив на пропускі позивачем строку звернення до суду.

Військова частина НОМЕР_7 в наданому відзиві зазначила, що позивач проходив службу у ВЧ НОМЕР_2 , яка є окремою юридичною особою. ВЧ НОМЕР_7 не нараховувала та не виплачувала йому грошове забезпечення, не надавала відпустки, отже не є належним відповідачем по даній справі.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, паспорт серії НОМЕР_8 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_9 .

Позивач проходив службу у Збройних Силах України за контрактом.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_7 (по особовому складу) № 12 від 16.01.2020 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира протитанкової артилерійської батареї з озброєння протитанкового артилерійського дивізіону ВЧ НОМЕР_2 звільнено з військової служби у запас за підпунктом й пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 52 від 17.02.2020 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 , заступника командира протитанкової артилерійської батареї з озброєння протитанкового артилерійського дивізіону ВЧ НОМЕР_2 звільнено з військової служби у запас за підпунктом й пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо проходження військової служби в Збройних Силах України врегульовані Законом України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Відповідно до підпункту й п. 2 ч. 5 ст. 26 даного Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закону № 2011).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 даного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Так, згідно з ч. 2, 3 та 4 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Відповідно до п. 1 розділу XXXI цього Порядку грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується: військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

За приписами абз. 3 п. 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_2 від 02.08.2021 року, підтверджено відомостями з Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України форма ОК-5 останнє грошове забезпечення позивач отримав за лютий 2019. При цьому звільнення та виключення позивача зі списків особового складу відбулось 17.02.2020 року.

Отже з позивачем протиправно не проведено розрахунку та виплати грошового забезпечення у день звільнення.

Суд зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу та отримував грошове забезпечення у ВЧ НОМЕР_6 , відтак ця юридична особа має відповідати за вимогами позивача і саме цю особу слід зобов`язати нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу за період проходження служби. Проте суд вважає необхідним зобов`язати ВЧ НОМЕР_6 зробити це з березня 2019 року по день звільнення 17 лютого 2020 року, а не як просить позивач з лютого 2019, оскільки, як вище зазначено, в цей місяць грошове забезпечення позивачу сплачено.

Щодо другого відповідача ВЧ НОМЕР_7 суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до цієї особи як до неналежного відповідача.

Стосовно виплати компенсацій за невикористані дні основної та додаткових відпусток суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 3 п. 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Відповідно до пункту 4 XXXI розділу Порядку № 260, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України від 17.03.2014№303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Така позиція суду узгоджується із правовим висновком у зразковій справі №620/4218/18, що розглядалась Верховним Судом, та наведено обґрунтовану правову позицію у рішенні від 16 травня 2019 року, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року.

В наказі про звільнення позивача зі служби нічого не зазначено щодо компенсації не використаних днів основної та додаткової відпустки.

Суд для встановлення фактичних обставин у справі ухвалою від 30.06.2020 року витребував у відповідачів відомості щодо використання позивачем основних та додаткових відпусток за 2017 2020 роки та щодо виплати компенсації при звільненні в разі наявності невикористаних відпусток.

ВЧ НОМЕР_2 в довідці від 02.08.2021 року № 2051 вказала, що з 07.10.2016 року по 17.02.2020 року додаткова відпустка позивачу, як учаснику бойових дій, не надавалась. Грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпустки не виплачувалась.

Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за вищевказаний період.

Разом з цим відповідач не вказав жодних відомостей щодо надання позивачу основної відпустки за 2019-2020 рік.

Згідно вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані доводи для нарахування та виплати йому грошової компенсації щорічної основної відпустки, суд вважає, що позов в цій частині також слід задовольнити.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки здійснення розрахунку, суд зазначає наступне.

Як вже було вказано, за приписами абз. 3 п. 242 розділу XII Положення № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

У рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 23.03.2002 № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Стаття 47 Кодексу законів про працю України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи, що спеціальне законодавство, яким врегульовані питання грошового забезпечення військовослужбовців, не містить порядку обчислення середнього грошового забезпечення, суд вважає необхідним застосувати Постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Зважаючи, що в даній справі встановлено, що ВЧ НОМЕР_2 протиправно не виплатила позивачу грошове забезпечення з березня 2019 року по 17 лютого 2020 року, а також компенсацію при звільненні за невикористанні дні основної та додаткових відпусток, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку з 18 лютого 2020 року по 18 серпня 2021 року.

Щодо стягнення грошової компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строку виплати, суд зазначає наступне.

Вказане питання врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ та Порядком № 159.

Відповідно до Закону № 2050-ІІІ компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (тобто, з 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У відповідності до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

За нормами статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону №№2050-III).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом пунктів 2, 3 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території У країни і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

У пункті 4 Порядку № 159 закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Враховуючи, що у цій справі встановлювалось право особи на нарахування та виплату спірної грошової суми, яка визначена не була, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення компенсації за затримку розрахунку заявлена передчасно, відносно майбутніх правовідносин та подій, котрі ще не склались (військова частина не здійснила обчислення розміру грошового забезпечення за спірний період), отже задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, 21 січня 2021 року у справі №160/35/20.

Стосовно доводів відповідачів стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст.233).

Разом із цим частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право оплату праці, якою за суттю є і грошове забезпечення військовослужбовця, не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Вказана позиція ґрунтується також на рішеннях Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.

Також при звернені до суду із даним позовом, позивач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно із ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в матеріалах справи наявні ордер серії № 144029 від 23.04.2021 року на представництво позивача адвокатом Овчаренко Олегом Олексійовичем; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 4137 від 30.11.2011 року; договір про надання юридичних послуг від 26.01.2021, укладений між сторонами - позивачем та адвокатом Овчаренко О.О.; акт надання юридичних послуг.

Також позивачем долучено акт здійснення розрахунку за надані юридичні послуги, в якому визначено таку вартість наданих адвокатом послуг: ознайомлення з документами, консультація, оцінка правової позиції 2 години 1500 грн., складання адвокатських запитів 2 години 1500 грн., складання позовної заяви, підготування матеріалів, направлення позову до суду 3 години 2000 грн., участь в Донецькому окружному адміністративному суді 3 години 2000 грн. В акті також вказано, що ОСОБА_1 сплатив узгоджений сторонами гонорар частково в розмірі 5000 грн. 21.04.2021 року.

За приписами частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінюючи надані адвокатом послуги, суд вважає необґрунтованим визначення на стадії подання позову участі адвоката в суді з вказанням 3 годин. Матеріалами справи не підтверджується участь адвоката в суді у вказаній кількості годин. В подальшому будь-яких заяв позивачем або його представником з цього приводу не надано.

Таким чином, суд вважає обґрунтованою суму наведених позивачем витрат у розмірі 5000 грн. Однак зважаючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд зазначає, що сума витрат позивача на професійну допомогу, яка підлягає присудженню на користь ОСОБА_1 з ВЧ НОМЕР_2 становить 2500 грн.

Питання щодо розподілу судового збору не вирішується, оскільки позивач звільнений від його сплати відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_4 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати здійснити нарахування та виплату коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з березня 2019 року по 17 лютого 2020 року та грошової компенсації за дні невикористаних основної та додаткової відпусток.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з березня 2019 року по 17 лютого 2020 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2019-2020 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2020 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18 лютого 2020 року по 18 серпня 2021 року, виходячи з приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.П. Бабаш