Справа № 600/2666/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2666/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є непрацюючим пенсіонером, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Вважає, що з 17 липня 2018 року він набув право на отримання підвищення до пенсій в розмірі двох мінімальних заробітних плат у зв`язку із визнанням рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року неконституційними положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року №76-VIII (далі Закон №76-VIII), відповідно до якого було виключено статтю 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ). На думку позивача, починаючи з 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ в редакції від 01 січня 2015 року, а тому в органу Пенсійного фонду України виник обов`язок здійснити з 17 липня 2018 року нарахування і виплату підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат. Проте підвищення у вказаному розмірі з 17 липня 2018 року позивачу не нараховується і не виплачується. Відтак, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії, оскільки така порушує право позивача на належний соціальний захист.

Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи позивача.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, вказував, що село Шишківці Кіцманського району Чернівецької області згідно постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 віднесено до 4 зони зони посиленого радіоекологічного контролю. Звертаючи увагу на рішення Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №580/2371/20, відповідач зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у позивача із 17 липня 2018 року не виникло права на отримання підвищення до пенсії як непрацюючого пенсіонера на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ через відсутність ознаки проживання на території радіоактивного забруднення.

Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року зупинено провадження в даній адміністративній справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №580/2371/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання провести нарахування та виплату підвищення до пенсії.

Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року поновлено провадження у даній справі.

Враховуючи вимоги пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з довідкою згідно з довідкою виконавчого комітету Шишковецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 25 листопада 2020 року №687 позивач зареєстрований і постійно проживає в с. Шишківці Кіцманського району Чернівецької області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 19 липня 1991 року відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до наявного у справі посвідчення серії НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 1).

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії по інвалідності, що підтверджується копіями матеріалів пенсійної справи позивача.

З 01 січня 2015 року припинено виплату підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ, у зв`язку із внесенням Законом №76-VIII змін до Закону №796-ХІІ, яким зокрема статтю 39 Закону №796-ХІІ було виключено.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні довідки Управління праці та соціального захисту населення Кіцманської районної державної адміністрації, з яких вбачається, що в період з січня 2018 року по листопад 2020 року позивач отримував доплату на продукти харчування особам, віднесеним до І категорії, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а також державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства І групи.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, що визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Зміст статті 39 Закону №796-XII у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, викладений наступним чином:

"1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України".

28 грудня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII (далі - Закон №76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-XII шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04 лютого 2016 року прийнято Закон України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 04 лютого 2016 року №987-VIII (далі - Закон №987-VIII), який згідно з розділом II "Прикінцеві положення" набрав чинності з 01 січня 2016 року і яким включено до Закону №796-XII статтю 39 такого змісту: "Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України".

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VIII, який втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Так, у пункті 7 зазначеного Рішення Конституційний Суд України вказав, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-XII, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон №76-VIII в частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-XII, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Отже, з 17 липня 2018 року відновлено дію редакції статті 39 Закону №796-XII, яка була чинною до 01 січня 2015 року, і має такий зміст:

"Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення.

Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати".

Разом з цим, Закон №796-XII не регулює питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково - дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо.

Вказані правовідносини, у тому числі питання поділу території на відповідні зони, врегульовано Законом України від 27 лютого 1991 року №791а-ХІІ Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон №791а-ХІІ).

Так, категорії зон радіоактивного забруднення визначені статтею 2 Закону №791а-ХІІ.

Частина перша цієї статті у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.

Водночас, як вбачається зі змісту частин другої та третьої статті 2 Закону №791а-ХІІ, повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення, належать Кабінету Міністрів України (згідно з нормами вказаної частини статті 2 Закону №791а-ХІІ в редакції від 27 лютого 1991 року такі повноваження належали Раді Міністрів Української РСР).

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 (далі Постанова №106) затверджено Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, який є Додатком №1 до вказаної Постанови.

Згідно з указаним вище Переліком с. Шишківці Кіцманського району Чернівецької області, де проживає позивач, віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).

Разом з цим, пунктом 2 розділу І Закону №76-VIII у статтю 2 Закону №791а-ХІІ внесено зміни, якими абзац 5 частини другої статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01 січня 2015 року.

Отже, з 01 січня 2015 року статтею 2 Закону №791а-ХІІ визначено такі категорії зон радіоактивного забруднення територій:

1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;

2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення грунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км-2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км-2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км-2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;

3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км-2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км-2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км-2, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

Таким чином, з 01 січня 2015 року зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом №791а-ХІІ.

Крім цього, Законом №76-VIII виключено також статтю 23 Закону №796-XII, яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року, яке стало однією з підстав звернення до суду з даним позовом, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший-четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

Водночас жодні зміни, внесені Законом №76-VIII до Закону №791а-ХІІ, неконституційними не визнавались.

Отже, чинна на момент звернення позивача до суду з цим позовом редакція статті 2 Закону №791а-ХІІ не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.

При цьому, судом встановлено, що до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою №106, зміни щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю не вносилися.

Вказане свідчить про те, станом на день звернення позивача до суду з указаним позовом село Шишківці Кіцманського району Чернівецької області згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою №106, відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, яка виключена із Закону №791а-ХІІ нормами Закону №76-VIII.

У зв`язку з наведеним суд зауважує, що Закон №791а-ХІІ має вищу юридичну силу, ніж Постанова №106, а тому незважаючи на відсутність внесення змін до Постанови №106 щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, застосуванню підлягає саме Закон №791а-ХІІ в редакції зі змінами, внесеними Законом №76-VIII.

При цьому, зі змісту частин другої-третьої статті 2 Закону №791а-ХІІ вбачається, що повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення, надані Кабінету Міністрів України. Проте Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями визначати додаткові зони радіоактивного забруднення, ніж ті, що визначені Законом №791а-ХІІ.

Отже, відновлення дії статті 39 Закону №796-XII у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, не дає непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території, що відносилась до зони посиленого радіоекологічного контролю, права на отримання підвищення пенсії.

Підвищення пенсії, передбачене статтею 39 Закону №796-XII, є соціальною пільгою, яка встановлена за проживання на території радіоактивного забруднення.

Разом з цим, як зазначено вище, с. Шишківці Кіцманського району Чернівецької області не відноситься до території радіоактивного забруднення, а позивач, відповідно, не є особою, яка проживає на такій території.

Стосовно наданих позивачем довідок Управління праці та соціального захисту населення Кіцманської районної державної адміністрації суд зауважує, що такими підтверджується лише факт отримання ним у період з січня 2018 року по листопад 2020 року доплати на продукти харчування як особі, віднесеній до І категорії, яка проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, а також державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю з дитинства І групи. Натомість, зазначені документи не містять відомостей стосовно отримуваної позивачем пенсії.

Наведене, у свою чергу, вказує на недоведеність позивачем факту виплати йому пенсії як непрацюючому пенсіонеру без підвищення до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення, а тому доводи позову стосовно допущення відповідачем бездіяльності щодо ненарахування та невиплати такого підвищення є необґрунтованими.

Крім цього, варто зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказував, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Надання правової оцінки факту визнання неконституційними положень Закону №76-VІІІ, якими з 01 січня 2015 року виключено, зокрема, статтю 39 Закону №796-ХІІ, у контексті права на виплату підвищення до пенсії громадянам, які проживають на території, що відносилась до зони посиленого радіоекологічного контролю, нерозривно пов`язано з тим, що скасування законодавчого визначення відповідної зони неконституційним не визнано та вказана норма є чинною.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що у зв`язку з відсутністю ознаки проживання на території радіоактивного забруднення у позивача не виникло права на отримання підвищення до пенсії з 17 липня 2018 року як непрацюючого пенсіонера на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

За таких обставин безпідставними є посилання позивача на рішення Верховного Суду у зразковій справі №240/4937/18 з огляду на фактичну відмінність обставин порівняно із цією справою. Однією з ознак зразкової справи є проживання позивача на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, проте в даній справі вказана ознака на момент виникнення спірних правовідносин відсутня.

Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 вересня 2020 року у зразковій справі №580/2371/20 (провадження №Пз/9901/21/20), залишеною без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 31 березня 2021 року.

Верховний Суд також вказав, що за ознаками типових справ це рішення суду є зразковим для справ, у яких предметом спору є виплата пенсійними органами непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірах, встановлених частиною другою статті 39 Закону №796-ХІІ в редакції, чинній до 1 січня 2015 року.

Обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права:

а) позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;

б) позивач проживає на території, що до 01.01.2015 відносилась до зони посиленого радіоекологічного контролю;

в) позивач є непрацюючим пенсіонером;

г) відповідачем є відповідне управління Пенсійного фонду України;

д) предметом спору є нарахування та виплата з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, у розмірі визначеному частиною другою статті 39 Закону №796-ХІІ в редакції чинній до 1 січня 2015 року.

Дослідивши матеріали даної справи, з огляду на її суб`єктний склад та аналогічність підстав виникнення цього спору, враховуючи норми, якими врегульовано спірні відносини, та зважаючи на зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку, що дана справа відповідає вказаним вище ознакам типової справи, для якої зразковим є рішення у справі №580/2371/20.

Частиною третьою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі №580/2371/20, оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів протиправність оскаржуваної бездіяльності.

Натомість відповідач у ході судового розгляду справи довів безпідставність заявлених позовних вимог, а тому суд відмовляє у задоволенні даного позову повністю.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 18 серпня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вулиця Кобилянської Ольги, будинок 1/Площа Центральна, будинок 3, місто Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк