Справа № 580/710/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/710/21 Суддя (судді) першої інстанції: Л.В. Трофімова
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Червонослобідської сільської ради щодо не розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку;

- зобов`язати Червонослобідську сільську раду у строк 10 календарних днів розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, і у разі відмови в задоволенні цієї заяви - ухвалити мотивоване рішення з належним обґрунтуванням причини такої відмови.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем вчинено дії, спрямовані на розгляд заяви позивача (підготовка проекту рішення та включення питання розгляду заяви до порядку денного на пленарному засіданні сесії), розглянуто протягом 10 календарних днів заяву позивача від 05 січня 2021 року вх № 09/02-20/020 на сесії Червонослобідської сільської ради 15 січня 2021 року, тобто у встановлений частиною 3 статті 123 Кодексу № 2768 строк і направлено відповідь, тому протиправної бездіяльності Червонослобідської сільської ради щодо не розгляду звернення позивача від 05 січня 2021 року вх № 09/02-20/020 не встановлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняте нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідачем не прийнято рішення за результатами розгляду її заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішеня суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що відповідно до частини 10 статті 118 Земельного кодексу України рішенням, яке може порушити права особи і може бути оскаржене до суду, є рішення про відмову органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 05 січня 2021 року вх № 09/02-20/020 до відповідача надійшла заява позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у адміністративних межах Червонослобідської сільської ради (а.с.8), заяву розглянуто на 4 сесії Червонослобідської сільської ради 8 скликання 15 січня 2021 року (питання порядку денного № 152). За результатами поіменного голосування з даного питання з присутніх 22 депутатів за рішення проголосувало 0 депутатів, проти проголосувало 0 депутатів, утрималися - 22 (не голосувало), рішення не було прийнято.

Вважаючи права порушеними через не прийняття відповідачем мотивованого рішення, позивач звернувся до суду.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтями 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЗК України), земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 4 цього Кодексу завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

На підставі частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 цього Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частин 1, 2 статті 59 Закону України № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, розгляд відповідачем питань у сфері земельних правовідносин має вирішуватися на його пленарних засіданнях та оформлятися відповідним рішенням.

Порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування врегульовано положеннями статті 123 ЗК України.

Частиною 1 цієї правової норми закріплено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до частини 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до органу місцевого самоврядування, який відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передає у власність або користування таку земельну ділянку.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органу місцевого самоврядування, який передає земельну ділянку комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частина 3 статті 123 ЗК України закріплює, що орган місцевого самоврядування в межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем вчинено дії, спрямовані на розгляд заяви позивача (підготовка проекту рішення та включення питання розгляду заяви до порядку денного на пленарному засіданні сесії), розглянуто протягом 10 календарних днів заяву позивача від 05 січня 2021 року вх № 09/02-20/020 на сесії Червонослобідської сільської ради 15 січня 2021 року, тобто у встановлений частиною 3 статті 123 Кодексу № 2768 строк і направлено відповідь, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необгрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду її заяви, оскільки фактично розгляд її заяви здійснено. Відтак, у задоволенні даної частини позовних вимог належить відмовити.

Згідно протоколу поіменного голосування заява позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у адміністративних межах Червонослобідської сільської ради від 15 січня 2021 року № 152 були відсутні 5 осіб, з даного питання за рішення проголосувало 0 депутатів, проти проголосувало 0 депутатів, утрималися - 22 депутата, рішення не було прийнято.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідачем не прийнято рішення за результатами розгляду заяви позивача щодо надання дозволу чи відмови у такому наданні.

Як зазначено вище, положення ч.7 ст.118 ЗК України встановлюють обов`язок розглянути вказане питання у місячний строк і дати дозвіл або мотивовану відмову.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що позивач мав право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Проте, цією нормою закріплено виключно право, а не обов`язок громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його надані після спливу місячного строку

Використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.

Відтак, якщо зацікавлена особа замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу.

Вказаний висновок суду відповідає правовим висновкам висловленим Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 рокур. у справі № 440/1922/19.

Посилання скаржника на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме на те, що позивач мав право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, не береться колегією суддів до уваги, оскільки така судова практика (постанови Верховного Суду від 31 січня 2018 у справі № 814/741/16 та від 14 березня 2018 у справі № 804/3703/16) є не релевантною.

Більш того, Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, розглядаючи справу № 509/4156/15-а (постанова від 17 грудня 2018) відступив від висновку, викладеного у зазначених вище постановах.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідач не довів, що у спірних правовідносинах діяв з дотриманням порядку, меж і способу дій, визначених законом. Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, судова колегія вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ст. 9 КАС України та визнати протиправною бездіяльність відповідача саме щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви (клопотання) позивача від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку.

З приводу вимоги про зобов`язання відповідача у строк 10 календарних днів розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, і у разі відмови в задоволенні цієї заяви - ухвалити мотивоване рішення з належним обґрунтуванням причини такої відмови, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до п.4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Так, згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21 травня 1997р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Частинами 1 та 2 ст.59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Таким чином, орган місцевого самоврядування наділений виключними повноваженнями щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, на пленарних засіданнях ради шляхом прийняття розпорядчого індивідуального правового акта - рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 вересня 2019 року в адміністративній справі № 320/5699/15-а та від 10 вересня 2019 року в адміністративній справі № 820/2632/17.

З урахуванням вищевказаного та беручи до уваги допущену відповідачем бездіяльність, а також те, що вирішення питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарному засіданні міської ради, суд доходить висновку, що для забезпечення виконання завдання адміністративного суду, вказаного у ст.2 КАС України, належним і ефективним способом повного захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, на черговій сесії Червонослобідської сільської ради, та прийняти обгрунтоване рішення у відповідності до ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, про надання дозволу чи відмову у наданні такого дозволу.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Колегія суддів вважає, що, оскільки, позов ОСОБА_1 містив декілька позовних вимог немайнового характеру (дві немайнові, одна з яких є похідною), які хоча і частково, але підлягають задоволенню, відтак, розмір компенсації судових витрат необхідно визначити, виходячи з кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 520/2983/19.

З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції № ПН1905702 від 12 лютого 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання позову до Черкаського окружного адміністративного суду у розмірі 908,00 грн.

При цьому, за подання апеляційної скарги на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року позивач була звільнена від сплати судового збору в силу положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Червонослобідської сільської ради на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 908,00 грн.

Щодо вимоги скаржника про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Приписи ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Положеннями частини 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. представником ОСОБА_1 - Карпець Ю.В. до позову додано: Договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2020 року № ФО-29/12/20; Акт приймання передачі наданих послуг № 12 від 07 квітня 2021 року, рахунок на оплату № 12 від 07 квітня 2021 року, квитанцію № ПН1977067 від 07 квітня 2021 року на суму 5000 грн.

Відповідно до Акту приймання передачі наданих послуг № 12 від 07 квітня 2021 року, заявлений розмір витрат на правничу допомогу на суму 5000 грн., складається із: надання усної консультації з вивченням документів - 1000 грн.; підготовка позову - 3000 грн., заява про розподіл судових витрат - 1000 грн.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до частини першої ст. 26 Закону № 5076-VI, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги; документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14 листопада 2019 року по справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

…При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Так, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є необґрунтованим, оскільки, не є співмірним та пропорційним із заявленим адвокатом розміром відшкодування витрат на правничу допомогу з обсягом виконаних ним робіт.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебувають адміністративні справи: 580/707/21, 580/508/21, позивачем в яких є ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради зі схожим предметом та підставами позову, в яких адвокатом також заявлено розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., що, також, свідчить про неспівмірність заявлених послуг категорії складності вказаної справи.

Також, судовою колегією враховується, що предмет даного спору відноситься до справ незначної складності та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин

Таким чином, враховуючи категорію даної справи, складність наданої правничої допомоги та відсутність належних доказів на підтвердження обсягу наданих послуг і часу, витраченого адвокатом на виконання заявлених робіт, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які відповідач просить компенсувати, не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим заява про відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 820/1719/18, від 29 січня 2020 року у справі № 826/16707/18, від 17 серпня 2020 року у справі № 820/1683/18.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача частини заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Червонослобідської сільської ради щодо неприйняття рішення за результатом розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Зобов`язати Червонослобідську сільську раду повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 від 05 січня 2020 року вх. № 09/02-20/02 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на черговій сесії Червонослобідської сільської ради та прийняти рішення у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, про надання дозволу чи мотивовану відмову у його наданні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Червонослобідської сільської ради (19604, Черкаська область, Черкаський район, с. Червона Слобода, вул. Соборна, будинок 2/1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . ) судові витрати із сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.».

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку

Повний текст постанови складено "16" серпня 2021 року.