Справа № 460/8250/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/8250/20 пров. № А/857/6303/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Максим Х.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Крестинська Л.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання призначити пенсію із зниженням пенсійного віку (суддя суду І інстанції: Дудар О.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 55 хв. 29.01.2021р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 03.02.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

05.11.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо непризначення їй, починаючи з 14.05.2020р., пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити ОСОБА_1 , починаючи з 14.05.2020р., пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.1-3).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін (а.с.37-39).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2021р. заявлений позов задоволено;

визнано протиправною бездіяльність відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо непризначення ОСОБА_1 , починаючи з 14.05.2020р., пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 14.05.2020р. (а.с.93-103).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.106-107).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, що вирішуючи розглядуваний спір, судом не враховані умови зниження пенсійного віку, визначені ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: особи, які постійно проживали або постійно проживають, чи постійно працювали та додатково або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993р. проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 3-х років, мають право виходу на пенсію із зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки є можливою лише за особами, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії з 26.04.1986р. по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання чи роботи в цей період.

Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні в зв`язку із постійним проживанням або по причині роботи у такій місцевості.

Водночас, суд помилково вказав на те, що відповідне зниження пенсійного віку, передбачене ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01.01.2022р.

Судом першої інстанції невірно застосовано норму ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через що останній дійшов помилкового висновку про те, що у період з 01.04.2020р. по 01.10.2020р. право на пенсію із застосуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають жінки, яким у цей період виповнилося 53 років 6 місяців (народжені у період з 01.10.1966р. по 31.03.1967р.).

Оскільки, позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та набуде права на пенсію за віком після досягнення 60 років (досягне у 2026 році), то за умови набуття позивачем права на зниження пенсійного віку відповідно до ст.55 вказаного Закону на 6 років, позивач має досягнути 54 років (60-6).

Окрім цього, актом перевірки відповідності первинних документів змісту довідки, наданої для призначення пенсії № 116 від 07.09.2020р. встановлено, що у наданих для перевірки первинних документах, а саме, в погосподарській книзі № 7 (с.Бишляк) за 1986-1990 роки, містяться записи про те, що позивач навчалась в м.Рівне (технікум) станом на 01.01.1986р. та записи про те, що вона повернулась 02.06.1987р. та знову вибула 13.06.1987р.

В погосподарській книзі № 1 за 1986-1990 роки (с.Телковичі) зазначено, що позивач повернулась в господарство 05.02.1988р. Також в подальших документах записи про вибуття та повернення є відсутніми.

Відомостями, які містяться у дипломі серії НОМЕР_1 від 30.04.1987р., підтверджено період навчання позивача з 01.09.1984р. по 29.04.1987р. у Рівненському текстильному технікумі, однак територія м.Рівне не відноситься до радіоактивно забрудненої зони.

Відтак, відомості про навчання у м.Рівне суперечать відомостям про проживання на території, яка віднесена до зони гарантованого добровільного відселення, а саме з 26.04.1986р. (з моменту аварії на ЧАЕС) по 29.04.1987р. Зважаючи на цей факт, позивач не має права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки.

Судом не враховано, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , заповненої 21.01.1988р., позивач працювала: з 17.06.1987р. по 27.02.1991р. в Російській Федерації - не відноситься до радіоактивно забрудненої зони; з 15.03.1991р. по 01.01.1996р. в бібліотеці с.Бишляк - зона гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілій від Чорнобильської катастрофи третьої категорії є безпідставними по причині відсутності документів, які підтверджують факт постійного проживання або постійної роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3-х років.

Представником позивача адвокатом Крестинською Л.А. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.128-131).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_3 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 27.10.2003р. (а.с.6) та серії НОМЕР_4 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 24.12.2020р. (а.с.61).

06.08.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ України в Рівненській обл. із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом № 1700-0301-8/24852 від 20.08.2020р. відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, оскільки період проживання (роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становить 01 рік 11 місяців 18 днів, що не відповідає вимогам ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.27-28).

09.09.2020р. позивач ОСОБА_1 повторно звернулася до ГУ ПФ України в Рівненській обл. із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додавши додаткові документи.

Листом № 1700-0301-8/31112 від 09.10.2020р. відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, оскільки період проживання (роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становить 02 роки 12 днів, що не відповідає вимогам ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.30-31).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідне зниження пенсійного віку, передбачене ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01.01.2022р.

Судом першої інстанції застосовано до розглядуваних правовідносин норму ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через що останній дійшов висновку про те, що у період з 01.04.2020р. по 01.10.2020р. право на пенсію із застосуванням ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають жінки, яким у цей період виповнилося 53 років 06 місяців (народжені у період з 01.10.1966р. по 31.03.1967р.).

Також представленими документами підтверджується факт постійного проживання та/або постійної роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3 років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Спір між сторонами у даній справі виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше 3-х років та, відповідно, її права користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Приписами ст.55 вказаного Закону передбачені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу:

Згідно з абз.5 п.2 ч.1 ст.55 наведеного Закону особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною 3 ст.55 вказаного Закону визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з п.13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка постійно проживала або постійно працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993р. протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому, постійне проживання такої особи або постійна робота у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986р., незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Відповідно до ч.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Період збільшення віку виходу на пенсію передбачений ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у період з 01.04.2020р. по 01.10.2020р. право на пенсію мають жінки, яким у цей період виповнилося 59 років 6 місяців (народжені у період з 01.10.1960р. по 31.03.1961р.), а також жінки, які мають право на зниження пенсійного віку згідно із ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким у цей період виповнилося 53 роки 6 місяців (народжені у період з 01.10.1966р. по 31.03.1967р).

В частині доводів апелянта щодо наведеної підстави колегія суддів виходить з того, що відмова відповідача у призначенні пенсії позивачу із зниженням пенсійного віку обґрунтовувалася лише недостатністю документів, які б підтверджували проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років за станом на 01.01.1993р.

Також норма ч.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» була доповнена згідно із Законом України № 3668-VI від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» текстом наступного змісту: «відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.».

Отже, чітка вказівка в спеціальному законі на перехідний період до 01.01.2022р. вказує на те, що перехідний період стосується й поетапного підвищення віку виходу на пенсію.

При цьому, при знижці пенсійного віку в 5 або 6 років, розрахункова величина є не 60 років, а той пенсійний вік, який є діючим в тому чи іншому календарному періоді.

Окрім цього, постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (з наступними змінами та доповненнями) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з п.5 цього Порядку документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Законом №796-ХІІ).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування.

Постановою КМ України № 51 від 20.01.1997р. затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 10 вказаного Порядку передбачено, що видача посвідчень провадиться, зокрема, обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01 січня 1993р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Аналіз зазначених норм в їх сукупності дає підстави для висновку про те, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Згідно усталеної правової позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.02.2018р. у справі № 344/9789/17, від 31.07.2018р. у справі № 751/2050/17, від 22.01.2019р. у справі № 129/1535/17, від 21.11.2019р. у справі № 572/47/17, слідує, що різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, серія НОМЕР_4 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 24.12.1920р., позивач ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають на території гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання останньої на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Також під час судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бишляк Володимирецького району Рівненської обл.; місце проживання позивача з 19.11.1996р. і по даний час зареєстровано у селі Великі Телковичі Володимирецького району Рівненської обл.

Наведені обставини підтверджуються паспортом громадянина України НОМЕР_5 , виданим 18.11.1996р. Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській обл. (а.с.4-5).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Великотелковицької сільської ради Володимирецького району Рівненської обл. № 2382 від 22.10.2020р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно з дня народження, 13.11.1966р., і по 13.06.1987р. проживала в с.Бишляк та з 05.02.1988р. і по даний час проживає в с.Великі Телковичі. Підставами видачі довідки є погосподарські книги (а.с.9).

У період з 26.04.1986р. по 01.01.1993р., що має визначальне значення для вирішення спору, реєстрацію та облік громадян за місцем проживання було регламентовано Положенням про паспортну систему в СРСР, затв. постановою Ради Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974р., постановою Ради Міністрів СРСР № 678 від 28.08.1974р. «Про деякі правила прописки громадян», Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 66-дск від 03.02.1992р.

Зазначеними нормативними актами було передбачено прописку, як форму реєстрації та обліку населення за місцем проживання, що встановлювала необхідність отримання дозволу органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України.

Згідно з п.22 розділу ІІІ Положення про паспортну систему в СРСР, затв. постановою Ради Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974р., громадяни прописуються за місцем проживання. Громадяни, які прибули на тимчасове проживання із однієї місцевості в іншу на строк більше півтора місяця прописуються тимчасово, а ті, що прибули на строк до півтора місяця реєструються в установленому порядку.

Тобто, прописка громадянина за певною адресою здійснювалася за конкретним місцем проживання, була обов`язковою, а дотримання умов прописки перевірялося уповноваженими особами органів внутрішніх справ.

Крім того, у період з 26.04.1986р. по 01.01.1993р. порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затв. постановою Державного комітету статистики СРСР № 5-24/26 від 12.05.1985р.

За загальним правилом погосподарський облік вівся в погосподарських книгах, а основним об`єктом погосподарського обліку було домогосподарство - об`єкт, члени якого мали реєстрацію місця проживання на території населеного пункту.

Таким чином, зазначені у довідці Виконавчого комітету Великотелковицької сільської ради Володимирецького району Рівненської обл. № 2382 від 22.10.2020р. періоди реєстрації ОСОБА_1 у селах Бишляк та Великі Телковичі є періодами її проживання у вказаних населених пунктах.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991р. «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» села Бишляк та Великі Телковичі Володимирецького району Рівненської обл. віднесені до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Отже, позивач станом на 01.01.1993р. сукупно проживала у зоні гарантованого добровільного 06 років 13 днів, що перевищує встановлений ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» період тривалістю 3 (три) роки.

Твердження відповідача на те, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1984р. по 29.04.1987р. навчалася у Рівненському текстильному технікумі (диплом серії НОМЕР_1 - а.с.23) не спростовують факту проживання позивача у цей період у с.Бишляк Володимирецького району Рівненської обл.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 у період з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986р.) по 31.07.1986р. проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, а, отже, має право на початкову величину зниження пенсійного віку.

Колегією суддів критично оцінюються покликання апелянта на трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 (а.с.24-26), у якій зазначено, що у період з 17.06.1987р. по 27.02.1991р. позивач ОСОБА_1 працювала на Ртищевській фабриці «Гігровата» Саратовської обл. (на території Російської Федерації, що не належить до радіоактивно забрудненої зони), оскільки відповідно до ч.1 ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відтак, трудова книжка не належить до документів, які підтверджують період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Згідно з архівними довідками сектора у справах архівів адміністрації Ртищевського муніципального району Саратовської обл. № 8 від 14.01.2020р. ОСОБА_1 працювала оператором чесальних машин Ртищевської фабрики «Гігровата» з 17.06.1987р. по 27.02.1991р. У період з грудня 1987 року по лютий 1991 року жодних нарахувань заробітної плати, крім виплати допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у січні та квітні 1988 року, листопаді 1989 року та 13-ї зарплати у квітні 1989 року, для ОСОБА_1 не здійснювалось (а.с.11-12).

Позивач стверджує, що у лютому 1988 року в зв`язку із очікуванням народження дитини переїхала для проживання у с.Великі Телковичі Володимирецького району Рівненської обл., де проживає донині.

Факт проживання позивача у зазначеному населеному пункті з 05.02.1988р. по даний час підтверджено показаннями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також факт постійного проживання ОСОБА_1 у с.Великі Телковичі Володимирецького району Рівненської обл. з 05.02.1988р. по теперішній час підтверджується свідоцтвами про народження дітей позивача серії НОМЕР_6 від 19.03.1988р., серії НОМЕР_7 від 31.01.1991р., серії НОМЕР_8 від 25.01.1993р., посвідченнями дітей позивача - потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_9 від 02.06.2000р. та дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_10 від 21.01.2002р. та № 316714 від 08.12.1999р., свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_11 від 03.06.1987р., епікризами Рівненської обласної лікарні за період лікування з 22.09.1989р. та 09.10.1989р., картками профілактичних щеплень дітей позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.7-8, 6, 7, 19, 20-22).

Отже, запис про працевлаштування в Російській Федерації не спростовує факту проживання ОСОБА_1 в Україні.

Таким чином, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993р. становить більше трьох років, що є необхідною умовою для підтвердження права на додаткове зменшення пенсійного віку, передбаченого положеннями ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла до переконливого висновку про наявність у позивача права на користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. В свою чергу, відмова відповідача щодо призначення пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону № 796-ХІІ, є протиправною.

За змістом ч.3 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначення та виплата пенсій категоріям осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років.

Під час судового розгляду встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 станом на 14.05.2020р. становить 24 роки 04 місяці 02 дні (а.с.32), тобто умова щодо наявності необхідного для призначення пенсії стажу у даному випадку виконується.

Отже, наведені обставини в їх нерозривній сукупності свідчать про наявність у позивача необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, що, у свою чергу, призводить до виникнення у неї права на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

В частині інших доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ч.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Порядок подання та перелік документів, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачений постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р. «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, незалежно від наявності права особи на перерахунок пенсії, законодавством передбачена обов`язкова процедура прийняття рішення пенсійним органом.

Аналіз листа ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 1700-0301-8/31112 від 09.10.2020р. вказує, що такий не є рішенням про відмову в призначення пенсії на пільгових умовах та свідчить про розгляд заяви позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Отже, з наведеного слідує, що за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії відповідачем не було прийнято відповідного рішення.

Рішення пенсійного органу, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Зі змісту листа ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 1700-0301-8/31112 від 09.10.2020р. стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілій від Чорнобильської катастрофи, тобто, фактично відмовив у такому призначенні.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання призначення пенсії або відмови в її призначенні саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у призначенні пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо відмови у призначенні пенсії, із врахуванням відмови пенсійного органу, викладеної в листі ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 1700-0301-8/31112 від 09.10.2020р., та зобов`язання вчинити певні дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З огляду на фактичні обставини справи колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч.1 ст.45 цього Закону пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

ОСОБА_1 виповнилося 53 роки 6 місяців - 13.05.2020р., із заявою про призначення пенсії до відповідача вона звернулася 06.08.2020р., тобто в межах тримісячного строку з дня досягнення відповідного віку, який дає право на призначення пенсії.

Відтак, відновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача слід здійснити шляхом зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 14.05.2020р., тобто, з дня, що настав за днем досягнення віку, з яким закон пов`язує право на зниження пенсійного віку.

Окремо колегія суддів звертає увагу на наступне.

28.12.2014р. прийнято Закон України № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2015р., підпунктом 7 пункту 4 Розділу І якого внесено зміни до Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

Питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково - дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо врегульовано Законом України № 791а-ХІІ від 27.02.1991р. «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Визначення категорій зон радіоактивного забруднення передбачено статтею 2 цього Закону.

Частина перша цієї статті, у редакції чинній до 01.01.2015р., визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого (добровільного) відселення; зона посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно до ч.ч.2 - 3 ст.2 наведеного Закону повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані КМ України.

Пунктом 2 розділу І Закону України № 76 у статтю 2 Закону України № 791а внесено зміни, якими абзац 5 частини 2 статті 2 цього закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 01.01.2015р.

Отже, з 01.01.2015р. стаття 2 Закону України № 791а визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій: зона відчуження; зона безумовного (обов`язкового) відселення; зона гарантованого добровільного відселення.

Звідси, починаючи з 01.01.2015р., зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом України № 791а-ХІІ від 27.02.1991р. «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В Рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність заявленого позову та наявність підстав для його задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2021р. в адміністративній справі № 460/8250/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
О. І. Довга
Дата складення повного тексту судового рішення: 18.08.2021р.