Справа № 400/3658/20
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

18 серпня 2021 р.справа № 400/3658/20

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачіввідповідач 1: Головне управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, відповідач 2: Державна фіскальна служба України, Львівська площа, 8, м. Київ, 04053,

провизнання протиправними та скасування наказів від 30.07.20 р. № 1051-о, № 76-о; поновлення на посаді з 31.07.20 р.; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.07.20 р.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач 1 або ДФС України) та Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач 2 або ГУ ДФС у Миколаївській області), в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України від 30 липня 2020 р. № 1051-о "Про звільнення ОСОБА_1 " (надалі - Наказ № 1051-о);

2) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Миколаївській області від 30 липня 2020 р. № 76-о "Про оголошення наказу" (надалі - Наказ № 76-о);

3) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області з 31 липня 2020 р.;

4) стягнути з ГУ ДФС у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 липня 2020 р. по дату прийняття судового рішення в цій справі.

На обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 29 листопада 2019 р. він отримав попередження про наступне вивільнення, а спірними Наказами №№ 1051-0 і 76-о його звільнено з посади начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області. На думку позивача, так як процес його звільнення розпочався в листопаді 2019 р., до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 р. № 378-IX (надалі - Закон № 378-IX) та Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 р. № 440-IX (надалі - Закон № 440-IX), які запровадили певні особливості звільнення державних службовців, ці нормативні акти не можуть бути застосовані до спірних правовідносин і відповідачі повинні були керуватись загальним порядком звільнення, визначеним Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпПУ), який ними не дотримано.

Відповідач 1 подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення ґрунтуються на тому, що Законом № 378-IX і Законом № 440-IX законодавець вніс зміни до КЗпПУ та Закону України "Про державну службу" відповідно, скоротивши строк попередження до 30 днів і надавши роботодавцю право пропонувати інші посади. Норми ст. 40 ч. 2 і ст. 492 ч. 2 КЗпПУ, на яких позивач посилається в якості обґрунтування своїх вимог, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, про що свідчать наведені зміни законодавства (а. с. 51-55).

У відповіді на відзив позивач зазначив, що навіть за умови застосування нового порядку звільнення державного службовця, відповідач 2 повинен був надіслати йому нове попередження про наступне вивільнення, чого зроблено не було (а. с. 73-75).

Відзив відповідача 2 по суті повторює тези відзиву відповідача 1 (а. с. 23-26).

Позивач подав відповідь на відзив відповідача 2, в якій зауважив, що його не було звільнено протягом двох місяців з моменту вручення попередження про наступне вивільнення, датованого 29 листопада 2019 р., а тому це попередження, на його думку, вичерпало свою дію (а. с. 43-46).

Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (а. с. 11-12).

У зв`язку з запровадженням в Миколаївському окружному адміністративному суді обмежувальних заходів щодо проведення відкритих судових засідання, при закритті підготовчого провадження суд визначив, що дату судового засідання буде призначено після послаблення в суді протиепідемічних заходів (а. с. 77-78).

В наступному сторони подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження (а. с. 93, 95).

Згідно з ст. 194 ч. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі наведеної норми, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2018 р. № 296 "Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби" встановлено перелік територіальних органів Державної фіскальної служби, які реорганізуються шляхом приєднання як структурні підрозділи до відповідних територіальних органів ДПС.

Згідно з цією постановою, Очаківська ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області реорганізована шляхом приєднання до ГУ ДФС у Миколаївській області.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 р. № 1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України", утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Державна податкова служба є правонаступником прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Згідно з п. п. 1, 2, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби, в тому числі Головне управління ДПС у Миколаївській області, а Головне управління ДФС у Миколаївській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Миколаївській області.

29 листопада 2019 р., із посиланням на вищеперелічені нормативні акти, відповідач 2 вручив ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення на підставі ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу" (а. с. 8).

Листом від 19 грудня 2019 р. відповідач 2 запропонував ОСОБА_1 прийняти участь в конкурсах на зайняття вакантних посад Головного управління ДПС у Миколаївській області (а. с. 33).

Наказом № 1051-о ДФС України, керуючись ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу", державна служба позивача припинена, він звільнений з посади заступника начальника - начальника Березанського відділення Очаківської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області ( а. с. 6).

Наказом № 76-о ГУ ДФС у Миколаївській області, позивачу оголошено попередній наказ та встановлена дата фактичного звільнення - 30 липня 2020 р. (а. с. 5).

На час вручення позивачу попередження про наступне вивільнення (листопад 2019 р.), ст. 40, ст. 492 КЗпПУ, ст. 87 Закону України "Про державну службу" в загальному вигляді передбачали обов`язок роботодавця повідомити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до дати вивільнення та запропоновувати йому всі наявні вакантні посади. Крім того, при звільненні роботодавець повинен був враховувати переважне право особи на залишення на роботи і можливість переведення працівника на іншу роботу.

Законом № 378-IX, який набрав чинності 2 лютого 2020 р., ст. 492 КЗпПУ була змінена шляхом доповнення новою частиною, такого змісту: "Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

В свою чергу, ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпПУ передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ст. 40 ч. 2 КЗпПУ).

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ст. 492 ч. 2 КЗпПУ).

Таким чином, Законом № 378-IX була запроваджена окрема, відмінна від загальної, процедура вивільнення державних службовців. Такі відмінності полягають у скороченні строку попередження з двох місяців до 30 календарних днів та в нерозповсюдженні на державних службовців права на переважне залишення на роботі і права на переведення на іншу роботу.

В наступному, Законом № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 р. частину 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" доповнено новим абзацом : "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.".

Таким чином, починаючи з 13 лютого 2020 р. відносно державних службовців діє така процедура звільнення: попередження про звільнення вручається в письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати звільнення; пропозиція вакантних посад є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення (керівника); такі гарантії, як переважне право на залишення на роботі, а також звільнення тільки у разі неможливості переведення на іншу роботу, до державних службовців не застосовуються.

По суті спір між сторонами полягає в тому, чи можливо застосувати до звільнення позивача вищевказані новели законодавства: позивач вважає, що оскільки процедура його звільнення розпочалась 29 листопада 2019 р. врученням попередження про наступне вивільнення, то і тривати така процедура повинна за нормами, чинними до внесення наведених змін, тоді як відповідачі вважають, що після набрання чинності змінами законодавства, вони підлягали обов`язковому застосуванню.

За приписами ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 2 липня 2002 р. № 13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 р. № 1-зп) і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 р. № 3-рп).

Оскільки процедура звільнення є триваючим в часі послідовним процесом, враховуючи часові межі дії норм права, до кожного з етапів звілнення слід застосовувати той нормативний акт (його реакцію), який(я) була чинною на момент вчинення кожної конкретної дії.

Так як в листопаді 2019 р. була чинною редакція ст. 492 КЗпПУ, яка передбачала попередження про наступне вивільнення за два місяці, відповідач 2, правомірно керуючись цією нормою, таке попередження під підпис позивачу вручив.

Доводи позивача про те, що так як протягом двох місяців з моменту вручення попередження, він не був звільнений, воно вичерпало свою дію і відповідач 2 повинен був вручити йому нове попередження за 30 днів до звільнення, як це передбачено новою редакцією ст. 492 КЗпПУ і ст. 87 Закону України "Про державну службу", суд до уваги не приймає, так як жодна норма КЗпПУ або Закону України "Про державну службу" в будь-який редакції не передбачає, що у випадку нереалізації попередження про наступне вивільнення протягом двох місяців, воно втрачає силу.

Юридичною природою такого попередження, є повідомлення особи про наступне звільнення. Позивач достеменно був обізнаний про те, що підставою його звільнення, є реорганізація податкової служби і така підстава, після спливу двох місяців, не відпала.

Стаття 19 ч. 1 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вже підкреслювалося судом, так як законодавством не передбачено будь-яких негативних наслідків спливу строку попередження про наступне вивільнення, в тому числі і таких, як необхідність його повторного вручення працівнику, позивач не вправі вимагати від державного органу дій, які прямо не передбачені законодавством.

В лютому 2020 р. набрали чинності зміни, внесені до КЗпПУ та Закону України "Про державну службу" Законами № 378-IX і № 440-IX, які не передбачали обов`язку відповідачів пропонувати позивачу вакантні посади та виключили норми щодо переважного права залишення на роботі і звільнення у разі неможливості переведення на іншу роботу.

Так як звільнення позивача відбулось 30 липня 2020 р., під час чинності цих змін, відповідачі вірно керувались новими нормами.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) Державної фіскальної служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя А. О. Мороз