Справа № 200/7243/20-а
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.м.ОдесаСправа № 200/7243/20-а
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідачаКравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді за участю секретаряКоваля М.П. Юрчак М.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі №200/7243/20-а, прийнятого у порядку письмового провадження у складі судді Бутенко А.В., за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

05 серпня 2020 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН - НОМЕР_2 на користь держави в особі військової частини НОМЕР_1 розмір заподіяної державі матеріальної шкоди в сумі 210 411,55 гривень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року позов був задоволений.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що судом 1-ї інстанції не враховано, що предметом судового розгляду у адміністративній справі №815/6806/17 було наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06 липня 2016 року №329 (зі змінами, внесеними наказом від 05 серпня 2016 року №420 АГ). Вина ОСОБА_1 у заподіянні державі матеріальної шкоди у розмірі 210 411, 55 гри., протиправна поведінка ОСОБА_1 та причинний зв`язок між протиправною поведінкою ОСОБА_1 та заподіяною матеріальною шкодою у розмірі 210 411,55 грн. в межах розгляду справи №815/6806/17 не встановлювались та не розглядались.

Таким чином, на думку апелянта, суд 1-ї інстанції помилково дійшов до висновку, що такі обставини як вина ОСОБА_1 у заподіянні державі в особі Краматорського прикордонного загону Донецько-Луганського управління Державної прикордонної служби України матеріальної шкоди у розмірі 210 411, 55 грн., протиправна поведінка ОСОБА_1 та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою матеріальною шкодою, є доведеними в межах адміністративної справи №815/6806/17 та не підлягають доказуванню під час розгляду адміністративної справи №200/7243/20-а.

Апелянт зазначає, що судом 1-ї інстанції під час розгляду справи не було досліджено матеріали адміністративної справи №815/6806/17 та матеріали цивільної справи №234/7278/17, які містять докази відсутності вини ОСОБА_1 у заподіянні державі матеріальної шкоди у розмірі 210 411,55 грн.

Апелянт вказує на те, що перед вибуттям у відпустку за сімейними обставинами з 20 січня по 29 січня 2016 року відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №10-ВВ від 15.01.2016 ОСОБА_1 17 січня 2016 року всі матеріальні цінності, які рахувались за ОСОБА_1 , здав ОСОБА_2 відповідно до інвентаризаційного опису інших необоротних активів та запасів (вх. №2263 від 06.04.2016). Після передачі 17 січня 2016 року матеріальних цінностей ОСОБА_1 в період з 18 по 19 січня 2016 року, 30 січня 2016 року, з 23 лютого по 11 березня 2016 року та з 05 квітня по 29 квітня 2016 року (періоди виконання службових обов`язків ОСОБА_1 після передачі майна 17 січня 2016 року) жодних матеріальних цінностей не приймав. Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29 квітня 2016 року №187-ОС жодних матеріальних цінностей за ОСОБА_1 не рахувалось.

Окрім того, апелянт зазначає, що судом 1-ї інстанції під час винесення рішення у адміністративній справі не встановлено, що на момент звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовою частиною НОМЕР_1 ) до суду з адміністративним позовом №200/7243/20-а останнім було пропущено строк звернення до адміністративного суду.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року призначено розгляд справи у режимі відеоконференції.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно наказу начальника Краматорського прикордонного загону від 14.10.2015 року № 30-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 було призначено на посаду старшини прикордонної застави (місце дислокації н.п. Нелипівка) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка».

Відповідно до наказу начальника Краматорського прикордонного загону від 06 січня 2016 року № 8 старший прапорщик ОСОБА_1 , старшина прикордонної застави (місце дислокації н.п. Нелипівка) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка» призначений матеріально-відповідальною особою (а/с 31-32).

Згідно розпорядження Адміністрації Держприкордонслужби України Т/723-9244 від 07.10.2015 року старшим прапорщиком ОСОБА_1 , старшиною прикордонної застави (місце дислокації н.п. Нелипівка) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка» за накладною (вимогою) № 004085 від 30.10.2016 року були прийняті матеріальні цінності номенклатури відділення речового забезпечення на загальну суму 2024766,50 гривень.

Згідно наказу т.в.о. начальника Краматорського прикордонного загону №187-ОС від 29 квітня 2016 року (а/с 7), позивача звільнено з військової служби за статтею 26 частиною 8 пунктом 1 підпунктом є у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби, передбачених частиною першою та абзацом другим частини сьомої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у запас, без права носіння військової форми одягу.

Під час проходження військової служби на посаді старшини прикордонної застави (місце дислокації н.п. Нелипівка) оперативно-бойової прикордонної комендатури «Костянтинівка» старший прапорщик ОСОБА_1 , будучи матеріально-відповідальною особою, в результаті недбалого ставлення до виконання службових обов`язків, передбачених статтею 11,16,121,122 Статуту внутрішньої служби ЗС України, пунктом 82 Положення про військове (корабельне) господарство Прикордонних військ України, затвердженого наказом Голови Державного комітету у справах охорони державного кордону від 06.08.1998 року № 328, належний контроль за наявністю матеріальних цінностей не здійснював, їх правильне збереження та облік не організував, при тимчасовому вибутті з підрозділу не дотримувався встановленого порядку приймання-здавання матеріальних цінностей, внаслідок чого було ним допущено нестачу матеріальних цінностей номенклатури відділення речового забезпечення на суму 210 411,55 гривень, тим самим заподіяно пряму дійсну матеріальну шкоду державі.

27.04.2016 р., у зв`язку нестачею матеріальних цінностей номенклатури відділення речового забезпечення, які рахувалися за ст. прапорщиком ОСОБА_3 , наказом №237 призначено службове розслідування.

21 червня 2016 року було складено висновок службового розслідування, яким встановлено в діях позивача склад дисциплінарного правопорушення, зокрема, недбале ставлення до виконання службових обов`язків, відсутність належного контролю за наявністю матеріальних цінностей, правильного збереження та обліку, а також недотримання встановленого порядку приймання-здавання матеріальних цінностей при тимчасовому вибутті з підрозділу (а/с 14-28).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06 липня 2016 року № 329 (а/с 10-11) (зі змінами внесеними наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 05.08.2016 року №420-аг (а/с 12-13), де пункт 4 мав наступний зміст.

Зокрема, в ньому зазначено про відсутність підстав для притягнення позивача до матеріальної відповідальності у зв`язку з його звільненням з військової служби та про направлення йому копій матеріалів службового розслідування за місцем його проживання для ознайомлення. До того ж, на підставі пунктів 4, 31 Положення №243/95-ВР прийнято рішення забезпечити у порядку, встановленому чинним законодавством, подання цивільного позову до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Далі наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 05 серпня 2016 року №420-АГ внесено зміни до пункт 4 наказу №329 та він викладений в такій редакції: Враховуючи звільнення старшини прикордонної застави оперативно-бойової комендатури ІНФОРМАЦІЯ_4 старшого прапорщика ОСОБА_1 з військової служби в запас до прийняття рішення про стягнення з нього заподіяної шкоди направити копії матеріалів службового розслідування за місцем його проживання для ознайомлення. На підставі пунктів 4,31 Положення №243/95-ВР помічнику начальника прикордонного загону - начальнику групи правового забезпечення забезпечити у порядку, встановленому чинним законодавством, подання цивільного позову до суду на суму заподіяної шкоди у розмірі 210411,55 грн., вважати таким що підлягає притягненню до повної матеріальної відповідальності старшого прапорщика ОСОБА_4 у розмірі 210411,55 грн.
Разом з тим, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 18.05.2017 року Краматорський прикордонний загін звернувся до суду з позовом про відшкодування заподіяної державі матеріальної шкоди в сумі 210411,55 грн з ОСОБА_1 .

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 30 серпня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2019 року закрито провадження у цивільній справі та роз`яснено позивачу про право звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Відповідно до абз.2 ч. 2 ст. 122 КАС України , для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАСУ), у цій статті містяться терміни дізналася та повинна була дізнатися, що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Приписами ч. 2 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45).

Оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolskэ and Zvolskб v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX).

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Мельник проти України (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 2223, від 28 березня 2006 року).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Апеляційний суд зауважує, що строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день надходження поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує.

Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

При цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах і стимулює суд та учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі № 1.380.2019.001042 (провадження № К/9901/13509/20).

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в статті 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов мас подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовної діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.

Також доцільно звернути увагу на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

З матеріалів справи вбачається, що передумовою звернення до суду з позовом став наказ начальника Краматорського прикордонного загону від 06 липня 2016 року № 329 (зі змінами внесеними наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 05.08.2016 року №420-аг), яким визнано вважати таким що підлягає притягненню до повної матеріальної відповідальності старшого прапорщика ОСОБА_4 у розмірі 210411,55 грн.

При цьому, 18.05.2017 року Краматорський прикордонний загін звернувся до суду з цивільним позовом та ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2019 року закрито провадження у цивільній справі та роз`яснено позивачу про право звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства.

24.12.2019 року позивачем отримано копію ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2019 року.

Таким чином, з наведеної дати (19 грудня 2019 року) у позивача виникли підстави для звернення до суду з даним позовом, а з 20 грудня 2019 року розпочав перебіг процесуального строку звернення до суду з позовом у цій справі, про що також зазначено і самим позивачем у заяві щодо відкриття судового провадження (а/с 37-40).

Апеляційний суд також зауважує, що строк притягнення військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, до матеріальної відповідальності відповідно до вимог п. 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення) та ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03 жовтня 2019 року № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) встановлений - протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно п. 5 Положення час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до п. 31 Положення, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Згідно ст. 4 Закону № 160-IX, особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Разом з тим, вищезазначеними правовими нормами встановлено строк, протягом якого винна особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності, а не строк, протягом якого особа може звернутися до суду про стягнення матеріальної шкоди, що є різними поняттями та регулюється різними нормами матеріального та процесуального права відповідно.

Водночас, із адміністративним позовом до суду позивач звернувся 05 серпня 2020 року, тобто із пропущенням встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України трьохмісячного строку на звернення до суду.

Проаналізувавши факт звернення позивача до суду з позовом вперше з дотриманням строків звернення, дотримання вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовної заяви, тривалість розгляду справи (в порядку цивільного судочинства), на яку позивач чи його представник об`єктивно не могли вплинути, апеляційний суд вважає, що своїй сукупності ці обставини в рамках спірних правовідносин не можуть не свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду через об`єктивні перешкоди, які не залежали від волі позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі №826/10808/18.

Дійсно, строк звернення до суду із адміністративним позовом починаючи з дати звернення до суду із цивільним позовом та до закриття провадження у цивільній справі із роз`ясненням права звернення позивача до суду із позовом в порядку адміністративного судочинства можна вважати пропущеним за поважних причин, але докази поважності причин подальшого пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом протягом більше 07 (семи) місяців у матеріалах справи відсутні, як відсутнє й клопотання позивача про поновлення пропущеного процесуального строку, тому апеляційний суд доходить до висновку щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом, починаючи з 20 березня 2020 року, так як невиконання посадовими особами позивача своїх посадових обов`язків щодо своєчасного звернення до суду із адміністративним позовом також не може бути визнано поважною причиною пропуску , встановленого процесуального строку .

Апеляційний суд також зауважує, що відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (а/с 81), проте дане клопотання залишилось поза увагою суду 1-ї інстанції.

Відповідно до п.3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) в редакції Закону України від 18.06.2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 17.07.2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином

Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта, що позивач не зміг звернутися до суду в установлений строк у зв`язку з тим, що в Україні було встановлено карантин та запроваджено протиепідемічні заходи у зв`язку із значним поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, оскільки нормами чинного в період виникнення права на звернення до суду процесуального законодавства не було передбачено переривання строків звернення юридичної особи до суду з позовом та/або їх автоматичне поновлення , у зв`язку з запровадженням карантинних обмежень, вказане ,навіть, не передбачено нормами Закону України № 731-IX , який набув чинності 17.07.2020 року, що стосується учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, а карантинні обмеження не заважали подачі позовної суду безпосередньо представниками позивача -суб`єкта владних повноважень та/або засобами поштового у паперовому вигляді та/або електронного зв`язку чи за допомогою сервісу « Електронний суд» в електронному вигляді.

При цьому, під час судового засідання представник апелянта зазначив, що військова частина та її посадові та службові особи працювали протягом всього періоду дії карантинних обмежень , включаючи й юридичний підрозділ.

Більш того, загально-відомим є факт здійснення правосуддя Одеським окружним адміністративним судом під час дії карантинних обмежень , а також отримання ним кореспонденції у паперовому та електронному вигляді без будь-яких обмежень , у матеріалах справі відсутні і докази наявності непереборних обставин, які б перешкоджали направленню позовної заяви до суду безпосередньо представниками позивача суб`єкта владних повноважень та/або засобами поштового у паперовому вигляді та/або електронного зв`язку чи за допомогою сервісу « Електронний суд» в електронному вигляді .

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

(2) Висновки апеляційного суду:

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд, з урахуванням ст.315 КАС України, вважає, що оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду.

Апеляційний суд, доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги скасування рішення суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.8,19,55,125 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,14,19,21, 292, 308, 310, 312, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів

Повне судове рішення складене та підписане 18 серпня 2021 року.

Головуючий суддя О.О. Кравець

Суддя Л.Є. Зуєва

Суддя М.П. Коваль