Справа № 200/6258/21
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р. Справа№200/6258/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів на відшкодування школи, -

У С Т А Н О В И В:

25 травня 2021 року на адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів на відшкодування школи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , 30 листопада 2016 року уклав контракт з відповідачем на проходження військової служби.

Військову службу проходив у званні головного сержанту на посаді командира взводу спеціальних робіт ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 .

Як вбачається з витягу з наказу відповідача № 31 від 06.01.2019 р. позивача було звільнено в запас за підпунктом «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232 від 25.03.1992р.. далі - Закон № 2232. на підставі наказу відповідача № 7-РС від 17.01.2019р.

З 06.02.2019 року його було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Як зазначено у витягу з наказу відповідача № 31 від 06.01.2019 року матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік він не отримував, як не отримував і підйомну допомогу. Підстави, на яких він не отримав ці виплати, у витягу з наказу не вказані.

Оскільки позивач не є військовослужбовцем строкової військової служби, військову службу проходив за контрактом, відповідач повинен був виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі його місячного грошового забезпечення.

Проте, як зазначено у Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2019 р. №31, така матеріальна допомога у 2019 році позивачу не надавалася.

Згідно з довідкою відповідача № 0989/10/83 від 19.04.2019р., розмір грошового забезпечення позивача у лютому 2019 року дорівнював 29 835.57 грн.

Вважає що з відповідача має бути стягнута на його користь зазначена сума.

Окрім цього на думку позивача відповідачем не виплачена на його користь винагорода військовослужбовців за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи АТО. інших заходах в умовах особливого періоду.

Як вбачається з довідки відповідача № 164 від 04.02.2019р., в період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р. позивач безпосередньо брав участь в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції.

Тому відповідач повинен був сплатити йому винагороду у розмірі 17 000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р.

Також під час проходження військової служби позивачу жодного разу не надавалося щорічна додаткова відпустка та не було виплачено грошову компенсацію за її невикористані дні при звільненні з військової служби.

Тому йому, як військовослужбовцю та учаснику бойових дій, який мав право на щорічну додаткову відпустку, але не використав її, відповідач при звільненні повинен був сплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період військової служби з 30.11.2016 р. по 06.02.2019 р. включно.

Просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. винагороди у розмірі 17 000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р., грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період військової служби з 30.11.2016р. по 06.02.2019р. включно.

2. Зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 винагороду у розмірі 17 000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р.

3. Зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період військової служби з 30.11.2016р. по 06.02.2019р. включно.

4. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 29 835,57 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять п`ять гривень п`ятдесят сім копійок).

5. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07.02.2019р. по день ухвалення судом рішення у цієї справі.

14 липня 2021 року на адресу суду через його канцелярію надійшов відзив від відповідача в якому він зазначає наступне.

Щодо вимоги про зобов`язання сплатити позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік.

В п.9 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року зазначено що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця.

Позивач з таким рапортом в період з 01.01.2019 року по 06.02.2019 року до командування не звертався.

В позовній заяві позивач вказує що розмір його грошового забезпечення складає 29835,57 грн.

Згідно з довідкою №0989/183 від 19 квітня 2019 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за 6 днів лютого 2019 року його грошове забезпечення дійсно склало 29835,57 грн.

Але, до складу цього грошового забезпечення було включено виплата грошової допомоги для оздоровлення та компенсація за дні невикористаної відпустки за 2019 рік.

Щодо не виплати винагороди за участь року в АТО у розмірі 17 000 гри. за період з 10.12.2016 по 10.04.2017 з 07.02.2018 по 25.02.2018

Наказом МОУ №67 від 10.02.2016 року затверджено інструкцію про розміри і порядок виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню у час т ь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичної операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

В п.1 Додатку до Інструкції зазначені суми виплат за участь в АТО:

В інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту АТО ви нагорода складала в редакції 15.11.2 016 року 1200 гривень

В інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту АТО винагорода складала в редакції 21.03.2017 року 2 400 гривень.

В інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту АТО винагорода складала в редакції 13.06.2017 року 3500 гривень.

З інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту АТО винагорода складала в редакції 31.10.2017 року 4 500 гривень

Так як ОСОБА_1 не виконував бойові завдання на першої лініє оборони та на території противника, вважається таким, що виконував завдання в інших місцях дислокації в межах визначеного району конфлікту.

За грудень 2016 року було виплачено 851,61 грн. (з розрахунку 1200 грн. за перебування в інших місцях дислокації за 22 дні).

За січень 2017 року виплачено 2400,00грн. (з розрахунку 2400,00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 31 день);

За лютий 2017 року виплачено 2400,00грн. ( з розрахунку 2400,00 за перебування в інших місцях дислокації за 28 днів);

За березень 2017 року виплачено 2400,00 грн. (з розрахунку 2400,00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 31 день):

За квітень 2017 року виплаченої 1166,67грн. (з розрахунку 3500.00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 10 днів):

За період з 07 лютого 2018 року по 25 лютого 2018 року виплачено 3053,57грн. ( з розрахунку 4500,00 грн. за перебування в інших місцях дислокації за 19 днів).

Таким чином ця позовна вимога не підлягає задоволенню.

Що стосується не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Позивач з рапортом про виплату грошової компенсації не звертався та відмову в такій виплаті не отримував.

Тому в цій частині позовна вимога не підлягає задоволенню

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач вважає що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна бути співмірною та пропорційною несвоєчасним виплатам.

Такою сумою вважає 24412,50 грн.

На цих підставах в позові просить відмовити.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначене судове засідання на 26 липня 2021 року.

З 20 липня 2021 року по 30 липня 2021 року суддя головуючий по справі знаходився на лікарняному.

04 серпня 2021 року суд відклав розгляд справи у зв`язку з находженням судді головуючого на лікарняному на 18 серпня 2021 року.

18 серпня 2021 року позивач в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи в його відсутність.

Представник відповідача 18 серпня 2021 року в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином України відповідно до паспорту серія НОМЕР_2 , виданого Першотравневим РВ УМВС України в Донецькій області 14 листопада 1996 року. РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.6-11)

Відповідачем є військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України яка є юридичною особою .

Згідно з посвідченням НОМЕР_4 ОСОБА_1 є учасником бойових дій з 23.12.2015 року (а.с.12).

Відповідно до контракту укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 , останній з 30 листопада 2016 року проходив службу в якості головного сержанту комендантського взводу 56 окремої мотопіхотної бригади (а.с.13-14).

Згідно з наказом № 334 від 30.11.2016 року ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_5 (а.с.15).

Рапортом від 04.12.2018 року ОСОБА_1 просив звільнити його зі служби по закінченню контракту (а.с.18).

Відповідно до наказу № 31 від 06.01.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу (а.с.16).

Згідно з довідкою № 164 від 04.02.2019 року ОСОБА_1 в період з 10.12.2016 року по 10.04.2017 року та з 07.02.2018 року по 25.02.2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичної операції. Ця довідка є підставою для надання статусу учасника бойових дій (а.с.17).

Відповідно до довідки № 0989 10/183 від 19 квітня 2019 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за грудень 2018 року склало 23623,55 грн. та за січень 2019 року склало 14190,19 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не надання матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань та стягнення з відповідача суми цієї матеріальної допомоги в розмірі 29 835,57 грн.

Виплата цього виду допомоги передбачена розділом ХХІУ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МО України № 260 від 07.06.2018 року.

Відповідно до п.1 вищезазначеного розділу Порядку, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно з абзацом третім п.7 Порядку встановлено, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п.9 Порядку, виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 1 розділу ХХХ Порядку передбачено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Згідно із довідкою № 0989 10/183 від 19 квітня 2019 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за грудень 2018 року склало 23623,55 грн. та за січень 2019 року склало 14190,19 грн.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до цього Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Таким чином, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 18906,87 грн. (23623,55 + 14190,19 = 37813,74 : 2 = 18906,87).

Враховуючи, що середньомісячне грошове забезпечення позивача ОСОБА_1 становить 18906,87 грн. та матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань на день звільнення повинна складати саме цю суму 18906,87 грн.

Тому, в цієї частині позовних вимог слід задовольнити частково.

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування позивачеві винагороди у розмірі 17000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р. та зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 винагороду у розмірі 17 000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі - Постанова № 24), яка була чинною до 21.01.2016, в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3 тис. гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.

Винагорода військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва).

На виконання Постанови № 24 наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 № 49 затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок № 49), який діяв до 18.03.2016.

Вказаний Порядок визначав механізм та умови виплат винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій України, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці) за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень (пункт 2 розділу ІІ Порядку № 49).

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 49 винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Пунктом 5 розділу ІІ Порядку № 49 передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

залучені до проведення АТО;

перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України);

перебувають у районі проведення АТО.

З системного аналізу вищевказаних норм, з урахуванням змістового навантаження розділових знаків у пункті 2 Постанови № 24, пункті 1 додатку № 1 до Постанови № 24, пункті 1 розділу ІІ Порядку № 49 можна дійти висновку, що у період до 21.01.2016 за безпосередню участь в антитерористичних операціях військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу правоохоронних органів виплачувалася винагорода, яка обчислювалася у розмірі 100 % місячного грошового забезпечення з розрахунку на місяць.

Проте, такий розмір не повинен бути меншим ніж 3000 грн на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу правоохоронних органів брали безпосередню участь у антитерористичній операції менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» (далі - Постанова № 18) в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень.

Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.05.2016 № 385 (далі - Наказ № 385) затверджено Інструкцію про порядок та умови виплати винагороди особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту за безпосередню участь в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3 Наказу № 385 цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Згідно з пунктом 1 Розділу І Інструкції, вона визначає механізм та умови виплати винагороди особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу) ДСНС, її територіальних органів, установ та організацій, що належать до сфери управління ДСНС, за безпосередню участь в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Пунктами 1 та 2 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що виплата винагороди особам рядового і начальницького складу здійснюється за безпосередню участь в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у таких розмірах із розрахунку на місяць:

у районах проведення активної фази АТО (лінії бойового зіткнення) - 4200 гривень;

в інших районах (місцях) проведення АТО - 1200 гривень.

Згідно з пунктом 3 Розділу ІІ Інструкції особи рядового і начальницького складу вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов:

залучення до виконання завдань за призначенням у районі проведення АТО;

перебування у безпосередньому підпорядкуванні керівництва оперативного штабу з управління АТО (далі - штаб АТО);

перебування у районі проведення АТО.

При цьому, відповідно до пункту 5 Розділу ІІ Інструкції підтвердженням безпосередньої участі для осіб рядового і начальницького складу органів управління (підрозділів) у Донецькій та Луганській областях у заходах у районах (місцях) проведення АТО є:

- витяг з наказу штабу АТО про включення (виключення) до (зі) складу сил та засобів АТО та безпосереднє залучення до виконання завдань (робіт) за призначенням у районах проведення АТО;

- витяг з наказу органу управління (підрозділу) про залучення до виконання завдань за призначенням у районі проведення АТО;

- оперативні донесення (звіти) про виконані заходи в районі проведення АТО, а також інші заходи в умовах особливого періоду з визначенням території (місця) їх виконання;

- витяги з книг служб органів управління (підрозділів) про виконані заходи (чергування) у районі проведення АТО;

- витяги з графіків несення служби в районі проведення АТО;

- інші офіційні документи або витяги з них, видані оперативним штабом АТО (штабами секторів або оперативно-тактичних угрупувань), що містять достатні докази безпосередньої участі в АТО на території відповідних областей.

Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу VI Порядку організації внутрішньої, гарнізонної та караульної служб в органах управління і підрозділах Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.10.2014 № 1032 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.12.2014 за № 1563/26340, служба в чергових караулах підрозділів гарнізону ОРС ЦЗ здійснюється з урахуванням кількості відпрацьованого особовим складом часу згідно з чинним законодавством України. Організація служби в чергових караулах здійснюється в чотири чергові зміни. Тривалість чергової зміни - 24 години.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.04.2015 № 475 (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, втратив чинність 14.09.2018) затверджено Інструкцію про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - Інструкція про виплату грошового забезпечення).

Відповідно до пункту 3 Інструкції про виплату грошового забезпечення до грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу належать: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, що мають постійний характер, премії) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розділом IV «Надбавки і доплати» Інструкції про виплату грошового забезпечення передбачено такі види надбавок і доплат: надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавка за знання та використання іноземної мови, доплата за науковий ступінь, доплата за вчене звання, надбавка за спортивні звання, надбавка за почесне звання, надбавка фахівцям, які залучаються до підготовки рішень та висновків державних експертів з питань таємниць, надбавка за кваліфікаційну категорію, надбавка за кваліфікацію, надбавка за безперервний стаж на шифрувальній роботі, надбавка за операторське обслуговування і збереження засобів засекреченого автоматичного зв`язку, доплата за службу в нічний час, надбавка за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком для життя, надбавка за роботу в захисних ізолювальних дихальних апаратах, курсантська посадова надбавка, надбавка за службу у високогірних місцевостях, надбавка за службу в умовах режимних обмежень.

Норми аналогічні за змістом містить Інструкція про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 № 623 (Розділи ІV-XV).

З системного аналізу наведених вище нормативних актів (постанов Кабінету Міністрів України № 24, № 18, наказу Міністерства внутрішніх справ України № 385), можна дійти висновку, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичних операціях обчислюється у розмірі 100% місячного грошового забезпечення, з розрахунку на місяць. Проте, такий розмір до 20.01.2016 не повинен бути меншим ніж 3000,00 грн, а з 21.01.2016 (з дня набрання чинності наказом Міністерства внутрішніх справ України № 385) повинен становити у розмірі із розрахунку на місяць: у районах проведення активної фази АТО (лінії бойового зіткнення) - 4200 гривень; в інших районах (місцях) проведення АТО - 1200 гривень.

При цьому, особи вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучення до виконання завдань за призначенням у районі проведення АТО; перебування у безпосередньому підпорядкуванні керівництва оперативного штабу з управління АТО (далі - штаб АТО); перебування у районі проведення АТО, підтвердженням чого, зокрема, є: витяги з наказів штабу АТО про включення (виключення) до (зі) складу сил та засобів АТО та безпосереднє залучення до виконання завдань (робіт) за призначенням у районах проведення АТО; витяг з наказу органу управління (підрозділу) про залучення до виконання завдань за призначенням у районі проведення АТО.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не виконував бойові завдання на першої лініє оборони та на території противника та вважається таким, що виконував завдання в інших місцях дислокації в межах визначеного району конфлікту.

Згідно з інформацією відповідача, яку не спростував позивач йому було виплачено:

За грудень 2016 року було виплачено 851,61 грн. (з розрахунку 1200 грн. за перебування в інших місцях дислокації за 22 дні).

За січень 2017 року виплачено 2400,00грн. (з розрахунку 2400,00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 31 день);

За лютий 2017 року виплачено 2400,00грн. ( з розрахунку 2400,00 за перебування в інших місцях дислокації за 28 днів);

За березень 2017 року виплачено 2400,00 грн. (з розрахунку 2400,00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 31 день):

За квітень 2017 року виплаченої 1166,67грн. (з розрахунку 3500.00грн. за перебування в інших місцях дислокації за 10 днів):

За період з 07 лютого 2018 року по 25 лютого 2018 року виплачено 3053,57грн. ( з розрахунку 4500,00 грн. за перебування в інших місцях дислокації за 19 днів).

Тому в цієї частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Пунктом 12 ст. 12 Закону 3551 передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону №2011, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог п.19 ст. 10-1 Закону №2011, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932 «Про оборону України» (далі - Закони № 3543 та № 1932, відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543 особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, вказаним Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій в 2016 2019 роках.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2016 року по 2019 рік.

Таким чином, позовна вимога в цієї частині підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 07.02.2019 року по день ухвалення судом рішення, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Суд враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 376,02 грн.

З огляду на викладене, затримка по виплаті грошового забезпечення з 07.02.2019 року по день постановлення рішення по цієї справи 18 серпня 2021 року становить 923 календарних днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки починаючи з 07.02.2019 року і до винесення судом судового рішення становить 923х376,02=347066,46 грн.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відповідач в своєму відзиві вважає співмірною суму середнього грошового забезпечення за час затримки в розмірі 24412,50 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000,00 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині частково.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язкам органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб кореспондує право фізичних та юридичних осіб очікувати що ці органи та посадові особи будуть діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип юридичної визначеності в свою чергу, є складовій принципу верховенства права.

Тому, правомірні очікування позивача на те, що орган державної влади буде діяти тільки на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, не здійснилися.

І таким чином, його право було порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-9, 19-20, 22, 25-26, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів на відшкодування школи, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період військової служби з 30.11.2016р. по 06.02.2019р. включно.

Стягнути з на користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 18906 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот шість) гривень 87 копійок.

Зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період військової служби з 30.11.2016р. по 06.02.2019р. включно.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07.02.2019р. по день ухвалення судом рішення у цієї справі в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень

У позовній вимозі про зобов`язанні відповідача нарахувати та сплатити ОСОБА_1 винагороду у розмірі 17000 грн. за кожний місяць безпосередньої участі у антитерористичної операції, а саме за період з 10.12.2016р. по 10.04.2017р. та з 07.02.2018р. по 25.02.2018р., відмовити.

В повному обсязі рішення складене та підписано суддею головуючим 18 серпня 2021 року.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Хохленков