Справа № 420/14586/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/14586/20
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-47099-50 від 10.02.2020,

В С Т А Н О В И Л А :

18 грудня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-47099-50 від 10.02.2020.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувану вимогу не отримував, а про її існування дізнався після арешту коштів у відповідному виконавчому провадженні. У 2001 році він припинив підприємницьку діяльність та свій статус фізичної особи-підприємця, а тому підстави для сплати ЄСВ у 2017-2019 роках відсутні. Підтвердженням вказаному є відомості ЄДРПОУ, у яких відсутній відповідний запис про ОСОБА_1 .

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про необґрунтованість доводів позивача. Вказує, що останній перебуває на обліку в ГУ ДПС в Одеській області з 01.01.2001 на загальній системі оподаткування, здійснюючи діяльність згідно обраного виду економічної діяльності «Інші види діяльності». Стан платника - 0 платник за основним місцем обліку. Зареєстровано платником єдиного внеску з 26.02.1998. В зв`язку із змінами в законодавстві України з 01.01.2017 мав сплачувати ЄСВ в мінімальному розмірі щомісячно, що станом на 31.12.2019 призвело до суми заборгованості (недоїмки) 29 293,44 грн. Згідно Порядку №740, який регулював питання реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності та її припинення у 2001 році орган реєстрації мав повідомити податковий орган про такі обставини, проте даної інформації відповідач не має. Орган ДПС вказує, що особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності та в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображатимуться виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що обізнаність відповідача про припинення позивачем підприємницької діяльності очевидна, оскільки саме податковий орган має контролювати своєчасність подання податкової звітності, а в разі її ненадання протягом одного року ініціювати скасування державної реєстрації такого суб`єкта підприємницької діяльності. Водночас відповідач фактично протягом 19 років не отримував податкової звітності, проте свій обов`язок не виконував перекладаючи його на позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції, в обґрунтування чого посилається на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. Суд надав перевагу доводам позивача не прийнявши до уваги докази органу ДПС, що призвело до порушення вимог ст. 72, 242 КАС України.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно даних розрахунку боргу та інтегрованої картки платника КБК 71040000 «Єдиний внесок фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб,які проводять незалежну професійну діяльність» по ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) рахується заборгованість починаючи з 2017 року в сумі 29293,44 грн. грн., а саме : за 2017 рік - 8448,00 грн.; за 2018 рік - 9828,72 грн.; за 2019 рік - 11016,72 грн. (а.с.31-33, 53, 57-59).

10 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено податкову вимогу форми «Ф» №47099-50 (а.с.47) про те, що станом на 05.11.2020 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені становить 29293,44 грн та що відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів Головне управлінням ДПС в Одеській області вимагає сплатити суму вказаної недоїмки (а.с.4, 56).

Позивач, не погоджуючись з вищевказаною податковою вимогою та вважаючи її протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є платником єдиного внеску як фізична особа підприємець, зважаючи на відсутність доказів, що у 2017-2019 роках він мав даний статус, а тому у відповідача були відсутні підстави як для нарахування позивачу суми єдиного внеску, так і для прийняття спірної вимоги, яка є протиправною.

Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 року № 755-IV.

Згідно доводів ОСОБА_1 у 2000 році він мав статус фізичної особи-підприємця та займався підприємницькою діяльністю, проте у 2001 році її було припинено як і зазначений статус, підтвердженням чого, на думку позивача, слугує відсутність відповідних відомостей у ЄДРПОУ.

Судова колегія звертає увагу на помилковість даних доводів з огляду на таке.

За приписами ч. 2 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.

Статтею 51 ГК України визначені підстави припинення підприємницької діяльність, а саме: з власної ініціативи підприємця; у разі закінчення строку дії ліцензії; у разі припинення існування підприємця; на підставі рішення суду у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

З наведеного вбачається, що такої підстави припинення підприємницької діяльності, як відсутність відомостей про ФОП в ЄДРПОУ не визначено чинним законодавством.

Більш того, обов`язок щодо включення відомостей до ЄДРПОУ про юридичну особу, зареєстровану до 1 липня 2004 року, та відомості щодо якої відсутні в реєстрі, покладається саме на цю особу.

У 2001 році порядок державної реєстрації та перереєстрації суб`єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, за винятком окремих видів суб`єктів підприємницької діяльності, для яких законами України встановлено спеціальні правила державної реєстрації, а також порядок скасування державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності регулювався Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабміну України №740 від 25.05.1998.

Відповідно до п. 33, 36, 37, 38 Положення №740 скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється органом державної реєстрації (виконком відповідної місцевої ради) за заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду (арбітражного суду) у разі, зокрема, неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності згідно із законодавством.

Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі таких документів: особистої заяви підприємця-громадянина або рішення суду (арбітражного суду) у випадках, передбачених законодавством; довідки органу державної податкової служби про зняття з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію.

Орган державної реєстрації у 10-денний термін повідомляє відповідні органи державної податкової служби та державної статистики про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності (додаток 9 чи додаток 10 до цього Положення).

Реєстраційна справа суб`єкта підприємницької діяльності, державну реєстрацію якого скасовано, передається органом державної реєстрації до місцевої державної архівної установи в установленому порядку.

Оцінка наведених правових норм свідчить, що у випадку припинення підприємницької діяльності у 2001 році, позивачу слід було дотриматися встановленої на той час процедури скасування державної реєстрації, проте жодних доказів зазначеного до суду не надано, а тому висновки суду першої інстанції, що з 2017 по 2019 роки позивач не був зареєстрований як фізична особа-підприємець є необґрунтованими.

Судова колегія враховує доводи позивача, що відповідач мав контролювати своєчасність подання ним податкової звітності та ініціювати процедуру скасування державної реєстрації його як суб`єкта підприємницької діяльності.

На ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду 26.07.2021 ГУ ДПС в Одеській області надало інформацію, що за період з 2001 по 31.12.2016 ОСОБА_1 квартальні та річна податкові декларації подавалися лише у 2010 році, також податковим органом вказано, що заборгованість перед бюджетом за період з 2001 по 31.12.2016 у позивача відсутня.

Згідно приписів п. 17 ч.1 ст. 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 №509-ХІІ (чинних станом на 2001 рік) органи державної податкової служби в установленому законом порядку мають право звертатися у передбачених законом випадках до суду або арбітражного суду з заявою (позовною заявою) про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Дане право також закріплено п. 67.2 ст. 67 ПК України де зазначено, що контролюючі органи в установленому законом порядку мають право звертатися до суду про винесення судового рішення щодо, зокрема, припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до п. 11.30. Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Мінфіну України від 09.12.2011 №1588 (в редакції з 06.06.2014) якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом та у разі, зокрема, неподання протягом одного року до контролюючих органів податкових декларацій, документів податкової звітності то керівник контролюючого органу приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків про звернення до суду або господарського суду із заявою (позовною заявою) про винесення судового рішення щодо припинення юридичної особи чи підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, відміни державної реєстрації припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.

Вищевказані правові норми в різний час по суті закріплювали за податковим органом саме право звернення до суду про винесення судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадку неподання ними протягом одного року до контролюючих органів податкових декларацій, документів податкової звітності.

Оскільки відповідне звернення до суду не є обов`язком відповідача, то бездіяльність щодо реалізації даного права не є підставою для скасування спірної вимоги.

Разом з тим, дані підстави вбачаються із встановлених обставин справи та наступного правового регулювання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зокрема зазначені у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року) .

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

З наведеного вбачається, що фізичні особи - підприємці, які не одержували доходів, зобов`язані з 2017 року сплачувати єдиний соціальний внесок в мінімальному розмірі визначеному в законодавстві.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20.04.2015 року № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкція № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції(для платника - фізичної особи).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Проаналізувавши зазначені норми у сукупності, суд зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, а також на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Тобто, передумовою для формування податкової вимоги, є наявність у платника боргу, який обліковується в інформаційній системі органу доходів і зборів, а також результати проведення органом доходів і зборів документальної перевірки, в ході якої посадовими особами досліджуються та аналізуються звіти платника податків про нарахування єдиного внеску та облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону України № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону України № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року по справі №260/358/19, від 23 січня 2020 року по справі №480/4656/18.

З метою повного та належного з`ясування обставин справи ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2021 від позивача витребувано докази офіційного працевлаштування в період з 01.01.2017 по 31.12.2019, а також докази сплати єдиного соціального внеску у вказаний період, що підтверджуються довідкою ОК-5.

Згідно відомостей наданої ОСОБА_1 довідки ОК-5:

за період січня-лютого, червня-грудня 2017 року, серпня-грудня 2018 року страхові внески за нього сплачувалися ПП «ТОРГОВИЙ АЛЬЯНС «МЕРКУРІЙ»;

за період вересня-грудня 2017 року, січня-грудня 2018 року, січня-червня 2019 року страхові внески за нього сплачувалися ТОВ «ПІВДЕННА СПІВДРУЖНІСТЬ»;

за період лютого-травня 2019 року страхові внески за нього сплачувалися ТОВ «ТЕХ КОНТИНЕНТ»;

за період липня-серпня 2019 року страхові внески за нього сплачувалися ТОВ «ІНТЕРВЕЙД».

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховували та сплачували роботодавці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Судова колегія враховує, що позивачем не підтверджено сплату єдиного внеску за періоди березня-травня 2017 року, вересня-грудня 2019 року, проте дана обставина не спростовує протиправність оскаржуваної вимоги в цілому.

Слід звернути увагу, що оскаржувана вимога не містить розрахунку суми стягнення по періодах її нарахування.

Крім того, у даній вимозі, яку складено 10.02.2020 помилково визначено суму заборгованості зі сплати єдиного внеску на майбутнє, а саме станом на 05.11.2020.

Обчислення суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки) є дискреційними повноваженнями податкового органу, що позбавляє суд можливості самостійно здійснити такі дії.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною, а тому суд першої інстанцій внаслідок дійшов вірних висновків про наявність підстав для її скасування, проте допустив неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосував норми матеріального права, що є підставою для зміни рішення з підстав наведених в даній постанові.

Щодо надсилання оскаржуваної вимоги, то судом першої інстанції вірно сформовано висновки, що відповідачем дані дії здійснено за помилковою адресою: АДРЕСА_1 .

Судова колегія враховує, що згідно п. 4 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Паспортні дані позивача підтверджують, що з 07.03.2001 зареєстрованим місцем його проживання є АДРЕСА_2 .

Згідно наданих відповідачем відомостей ІТС Податковий блок (а.с. 55) вказано дві адреси ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , а тому твердження апелянта, що саме остання адреса має використовуватися для офіційного листування є необґрунтованими.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 15 січня 2021 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.311,315,317,321,322,325,328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року змінити з підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко