Справа № 200/4548/21
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 р. Справа№200/4548/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Загацької Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Скрипник К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, б. 86; ), з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення -12.02.2021;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.02.2021;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851) кошти за весь час затримки розрахунку за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки при звільненні, починаючи з 12.02.2021 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851) одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851) кошти за весь час затримки розрахунку з одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, починаючи з 12 лютого 2021 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (ЄРДПОУ 40109058, адреса: 87517, Україна, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, буд. 86) подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851) витрати на надання професійної правничої допомоги та на представництво інтересів у суді.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому протиправно не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки, яка передбачена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". В обґрунтування позовних вимог посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду по справі №805/5111/15-а. Також зазначає, що оскільки на 12.02.2021 має вислугу років - 15 років 07 місяців 26 днів, то набув права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, нарахування та перерахунок якої до теперішнього часу не здійснено. Вважає, що також набув права на отримання коштів за весь час затримки розрахунку за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки та одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, починаючи з 12.02.2021 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки.

Відповідачем до суду надано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що положеннями Закону України "Про відпустки" не передбачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, які надаються учасникам бойових дій. Крім того, позивач до керівництва ГУНП в Донецькій області під час проходження служби в поліції з рапортом про надання йому відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки не звертався. Тому, на думку відповідача, відсутні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. На день звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням, вислуга його років склала у календарному обчисленні - 09 років 06 місяців 06 днів. Отже, законні підстави для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на день звільнення позивачу, відсутні. Вимога щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати тобто середнього заробітку за весь час затримки виплати з дня звільнення по день фактичного розрахунку є передчасною та похідною від вищевказаних питань розгляду права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги, а тому також не підлягає задоволенню, оскільки правові підстави для її виплати відсутні. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 21.04.2021 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалою суду від 18.05.2021 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 30.05.2021.

З 14.06.2021 по 30.06.2021 головуючий суддя перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою суду від 01.07.2021 замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі на тридцять днів з дня закінчення шістдесятиденного строку, визначеного ч.4 ст.173 КАС України; призначено підготовче засідання на 20.07.2021; витребувано від Головного управління Національної поліції в Донецькій області додаткові докази по справі.

Ухвалою суду від 20.07.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.08.2021; витребувано від Головного управління Національної поліції в Донецькій області додаткові докази по справі.

Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав, викладених в позовній заяві.

Від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про проведення судового розгляду без його участі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Червоногвардійським РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області 20.06.2009 року, РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_2 (а.с.15,21-25).

Позивач, проходив службу в органах внутрішніх справ та в Національній поліції на різних посадах (а.с.26-31).

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12.02.2021 №116 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в Національній поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію" з 12.02.2021. Згідно вказаного наказу вислуга років станом на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 9 років 6 місяців 6 днів, у пільговому обчисленні - 15 років 07 місяців 26 днів (а.с.35).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Відповідно до матеріалів справи та відзиву на адміністративний позов, під час проходження служби у Національній поліції за 2019 та 2021 роки додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу не надавалася, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2019 та 2021 роки та одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивачу не виплачені.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на соціальну відпустку, визначеного положеннями Закону України «Про відпустки», від 15.11.1996 №504/96-ВР, Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За приписами статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Частинами першою та третьою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» занотовано: служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

За змістом статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За унормуванням пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Статтею 93 Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016 №260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799 (далі - Порядок №260) передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

В статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11.11.2015 (далі Постанова №988) та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

За правилами пункту 1 Постанови №988 грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку №260 обумовлено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд в своїй постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 дійшов наступного висновку.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Верховний Суд відзначив, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Відтак, при звільненні з служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2019-2021 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.02.2021. Нарахування грошової компенсації відпустки є виключною компетенцією відповідача. Тому суд не може перебирати на себе повноваження Національної поліції та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, позовні вимоги про стягнення з грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 12.02.2021, для захисту прав позивача підлягають задоволенню з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019-2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення 12.02.2021.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 102 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Частиною другою статті 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ), визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Системний аналіз наведених положень Закону №2262-ХІІ дає підстави дійти висновку, що частиною другою статті 9 цього Закону встановлено дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзаці 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393), згідно з яким військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У розумінні вказаних правових норм слідує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».

Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Отже, правовими нормами Порядку №393 та Закону №2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.

Матеріалами справи підтверджується, що вислуга років на час звільнення ОСОБА_1 складає: у календарному обчисленні становить 09 років 06 місяців 06 днів, у пільговому обчисленні 15 років 07 місяців 26 днів, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана. Оскільки інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні грошової допомоги відсутні, відповідно позивач має право на таку виплату.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача в Донецькій області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відновленням порушеного права позивача є зобов`язання ГУ НПУ в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки при звільненні, починаючи з 12.02.2021 станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки та за весь час затримки розрахунку з одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні, починаючи з 12 лютого 2021 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення та діб фактичної затримки, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, враховуючи встановлену судом бездіяльність відповідача щодо непроведення відповідачем повного розрахунку з позивачем, останній має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день прийняття судом даного рішення.

Відповідно до пп. є п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати вихідної допомоги.

Згідно з п.8 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Пунктом 2 вказаного порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з довідкою відповідача №1070 від 04.08.2021, грошове забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців служби, що передували місяцю його звільнення складало:

- середньоденний розмір - 489,40 грн;

- середньомісячний розмір - 15171,43 грн.

Враховуючи вищевказані положення ст.ст.116-117 КЗпП України, Порядку №100, приймаючи до уваги те, що днем звільнення позивача є 12.02.2021, а днем прийняття даного рішення є 10.08.2021, позивач фактично просить стягнути з відповідача кошти за весь час затримки розрахунку.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13-ц, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц розглянула питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, cуд зазначив, що необхідно враховувати наступне: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд, прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №825/325/16.

У той же час, застосовуючи вказані висновки Верховного Суду, суд враховує, що позивач з даним позовом звернувся до суду 17.04.2021, що (у взаємозв`язку з непроведенням відповідачем остаточного розрахунку щодо виплати компенсації при звільненні позивача) призвело до необумовленого об`єктивними причинами збільшення кількості днів прострочення проведення розрахунку та, відповідно, збільшення сум середнього заробітку, заявлених позивачем до стягнення з відповідача.

Крім того, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення компенсації за затримку розрахунку окремо щодо невиплати невикористаних календарних днів додаткових відпусток як учаснику бойових дій та невиплати одноразової грошової допомоги. Проте, стягнення суми відшкодування середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні за кожний вид невиплачених належних позивачеві при звільненні виплат, призведе до порушення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

Не заперечуючи факту непроведення виплати відповідачем позивачу суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні, суд не вважає справедливою та співмірною вимогу про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (невиплату компенсації) під час звільнення, яка, фактично, становить 59217,40 грн, що є більшим ніж сама сума компенсації, що належить до виплати позивачу та перевищує суму середньомісячного заробітку позивача у спірний період.

Судом враховано, що згідно з довідкою відповідача №12/886 від 28.04.2021 середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача перед звільненням складав 15171,43 грн.

Виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги формулювання назви компенсаційної виплати, вказаної у КЗпП України, з принципів розумності, справедливості, пропорційності та законності, принципу співмірності, а також з того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, суд вважає, що справедливим та співмірним є визначення середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 3000 грн.

До висновків щодо можливості застосування принципу співмірності дійшов і Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 в справі №825/325/16.

Належним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану суму.

Відповідно до п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до положень статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Нормами ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання подати до суду звіт про виконання судового рішення в місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили, суд виходить з такого.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначений приписами ст.382 КАС України.

У відповідності до ч.1 вказаної статті, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду (ч.1 ст.383 КАС України).

Отже, з вищенаведеного вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративних справах є правом суду, а не обов`язком.

Особа-позивач же, на користь якого ухвалено постанову суду, в свою чергу має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням даного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В позовній заяві представник позивача також просить стягнути витрати на надання професійної правничої допомоги.

На підтвердження понесених позивачем судових витрат до заяви долучено:

- договір про надання правничої допомоги від 21.03.2021, який укладено з адвокатом Приходьком О.П, в якому останній діє як представник клієнта в Донецькому окружному адміністративному суді (а.с.36-39);

- квитанцію №5-03 від 21.03.2021 на суму 2000,00 грн (а.с.34).

За приписами ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.ч.1 - 3 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами ч.4 ст.134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд не ставить під сумнів вартість гонорару адвоката, оскільки відповідний розмір визначений в договорі про надання правничої допомоги.

Як визначено у ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виходячи зі змісту ч.6 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 КАС України, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що, враховуючи обсяг позовної заяви, а також, те що справу віднесено до справ незначної складності, суд вважає, що понесені позивачем витрати в сумі 2000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи.

Таким чином, з урахуванням вимог ч.3 ст.139 КАС України, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі необхідно зменшити до 1000,00 грн, що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Отже, заява представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокатом підлягає частковому задоволенню.

Вимоги про стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги на користь ОСОБА_1 , а саме на р/р НОМЕР_2 , банк-акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", МФО 334851, задоволенню не підлягають, оскільки є встановленням способу виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька обл., м.Маріуполь, пр.Нахімова, буд.86, ідентифікаційний код юридичної особи 40109058) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 12.02.2021.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2019 та 2021 роки у кількості 28 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 12.02.2021.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби станом на день звільнення - 12.02.2021.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 15.02.2021 (робочий день, наступний за днем звільнення) по 10.08.2021 (день прийняття даного рішення) у сумі 3000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення прийняте в нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 10.08.2021.

Повний текст рішення виготовлено 17.08.2021.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Т.В.Загацька