Справа № 640/18166/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 серпня 2021 року

Київ

справа №640/18166/21

адміністративне провадження № П/9901/329/21

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про визнання протиправною і скасування ухвали в частині, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

30 червня 2021 року ОСОБА_1 подав до Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати ухвалу Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 квітня 2021 року №913/9дп/15-21 у частині відмови у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_2 ;

- визнати протиправною бездіяльність Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя і зобов`язати відкрити дисциплінарну справу за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_2.

6 липня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва постановив ухвалу про передачу цієї справи за підсудністю до Верховному Суду.

12 серпня 2021 року вказана справа надійшла до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цього позову, який зареєстрований 12 серпня 2021 року за №П/9901/329/21, визначено наступний склад колегії суддів: Мартинюк Н.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач); судді: Білак М.В., Данилевич Н.А., Єресько Л.О., Соколов В.М.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за цим позовом, Суд виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Даючи офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 вказав, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <…>».

Також у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Поряд з цим, статтею 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що провадження стосовно судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Зазначене положення кореспондується із частиною другою статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

За змістом частини третьої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у редакції станом на момент постановлення ухвали Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 квітня 2021 року №913/9дп/15-21, дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення матеріалів, що мають ознаки вчинення суддею дисциплінарного проступку, та прийняття рішення про відкриття дисциплінарної справи або відмову у її відкритті; 2) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач), зокрема, вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги чи відмови у відкритті дисциплінарної справи.

Підстави для відмови у відкритті дисциплінарної справи визначені статтею 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у частині другій якої вказано, що рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.

Зрештою положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя», зокрема статтями 51 та 52, визначено, що оскарженню до Вищої ради правосуддя підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті. Водночас право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник має таке право за наявності дозволу Дисциплінарної палати на відповідне оскарження.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом оскарження є ухвала Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 квітня 2021 року №913/9дп/15-21 у частині відмови у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 на суддю Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із дисциплінарною скаргою на дії судді Октябрського районного суду міста ОСОБА_2, однак Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя, за твердженням позивача, необґрунтовано відмовила у відкритті дисциплінарної справи за його скаргою.

Отже, звернення до суду в цій справі обумовлено незгодою позивача з відмовою у відкритті дисциплінарної справи за скаргою, поданою ним до Вищої ради правосуддя.

Необхідно зауважити, що Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювала свою позицію щодо можливості розгляду судами спорів, ініційованих заявниками дисциплінарних скарг (скаржниками) щодо оскарження рішень, дій та/або бездіяльності членів Вищої ради правосуддя, а також її дисциплінарних палат.

Практика вирішення Великою Палатою Верховного Суду подібних питань є усталеною і зводиться до того, що рішення дисциплінарного органу Вищої ради правосуддя, як і дії членів її відповідних дисциплінарних палат, не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.

Положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя», зокрема статтями 51 та 52, визначено, що оскарженню до Вищої ради правосуддя підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті. Водночас право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення, а скаржник - за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

У таких справах позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді (Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлює жодних обмежень стосовно суб`єкта звернення з дисциплінарною скаргою) та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише Вища рада правосуддя, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, а не для скаржника.

Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту скаржника в інших правовідносинах, факт притягнення чи непритягнення судді до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. По суті роль скаржника в поданні дисциплінарної скарги до Вищої ради правосуддя обмежується в інформуванні компетентного державного органу про неналежну поведінку судді, а орган Вищої ради правосуддя самостійно вирішує питання про достатність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Отже, скаржники не мають права на оскарження таких рішень до суду. Оскарження скаржником рішення в дисциплінарній справі не вважається способом захисту його прав, свобод та інтересів.

Подібні висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 9901/500/18, від 15 листопада 2018 року у справі № 9901/751/18, від 29 серпня 2019 року у справі № 9901/73/19, від 5 листопада 2020 року у справі № 9901/147/20, від 13 травня 2021 року у справі №9901/378/20.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 31 січня 2019 року в справі № 9901/56/19, від 27 червня 2019 року в справі № 9901/920/18.

Про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви (частина друга статті 170 КАС України).

З огляду на викладене Суд вважає, що позивач звернувся до суду з вимогами, які не підлягають розгляду в судах у силу закону.

Отже, у відкритті провадження у цій справі належить відмовити.

Оскільки розгляд цього спору з урахуванням його предмету і суб`єктного складу перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, відсутні підстави для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить вирішення цього спору.

Виходячи зі змісту позовних вимог, керуючись статтями 22, 170, 266 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі №640/18166/21 за позовом ОСОБА_1 до Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про визнання протиправною і скасування ухвали в частині, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання на ухвалу Верховного Суду апеляційної скарги, якщо її не скасовано, вона набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

...........................

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду