Справа № 580/3872/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 580/3872/20 пров. № А/857/7981/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року (головуючий суддя Валюх В.М., м.Луцьк, проголошено 15:14:26) у справі № 580/3872/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці Держмитслужби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

15.09.2020 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Волинської митниці Держмитслужби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовує тим, що 14.08.2020, в порядку статті 109 Митного кодексу України (МК України), до Волинської митниці Держмитслужби позивачем подана заява про прийняття на себе зобов`язань особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення щодо транспортного засобу (ТЗ) особистого користування «Acura RDX», ввезеного на митну територію України уповноваженою, згідно з дорученням особою, батьком ОСОБА_2 , який одночасно також подав відповідачу заяву про передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення власнику даного ТЗ - громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 . Враховуючи, що зазначений ТЗ є власністю позивача, протиправне ненадання відповідного дозволу відповідачем призвело до порушення права на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що ним та ОСОБА_3 було виконано умови статті 109 МК України, а саме подано відповідні заяви, особа, яка приймає на себе зобов`язання за дотриманням митного режиму тимчасового ввезення, відповідає вимогам МК України, відповідач не мав жодних законних підстав ненадання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відповідь на апеляційну скаргу Волинська митниця надіслала відзив, в якому заперечила проти вимог скаржника, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.313 цього Кодексу.

Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

26.08.2020 (за вх. № 17047-7.3-08-01-45) на адресу Волинської митниці Держмитслужби надійшла заява ОСОБА_3 від 14.08.2020, у якій він просив надати дозвіл на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо ТЗ Acura RDX (р.н. НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія) від ОСОБА_3 іншій особі-нерезиденту ОСОБА_1 (номер паспорта НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , громадянство - Білорусь) в порядку частин першої - другої статті 380 МК України.

Крім того, 26.08.2020 (за вх. № 17049-7.3-08-01-45) на адресу Волинської митниці Держмитслужби надійшла заява позивача ОСОБА_1 від 14.08.2020, у якій він просив надати дозвіл на прийняття на себе зобов`язань ОСОБА_3 , відповідального за дотримання митного режиму тимчасового ввезення ТЗ особистого користування Acura RDX (р.н. НОМЕР_1 , країна реєстрації - Грузія) в порядку частин першої - другої статті 380 МК України.

Листом від 04.09.2020 № 7827-7.3-18 відповідач повідомив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про те, що згідно з наявною в базах даних інформацією ТЗ особистого користування Acura RDX, р.н. НОМЕР_1 , країна реєстрації GE, кузов № НОМЕР_4 , ввезено на митну територію України 12.01.2020 через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Доманове - Мокрани» Волинської митниці Держмитслужби в режимі тимчасового ввезення до 1 року громадянином ОСОБА_3 (паспорт Республіки Білорусь НОМЕР_5 ). Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач фактично відмовив у наданні дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо вказаного ТЗ, покликаючись на положення частини п`ятої статті 380 МК України.

08.12.2020 спірний ТЗ Acura RDX, р.н. НОМЕР_1 був вивезений з митної території України (водій ОСОБА_1 ) та того ж дня ввезений на митну територію України під керуванням ОСОБА_1 в режимі тимчасового ввезення до 1 року, що підтверджується витягом з центральної бази даних Держмитслужби

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Пунктом 6 частини першої статті 70 МК України передбачено, що з метою застосування законодавства України з питань митної справи запроваджуються такі митні режими, зокрема, тимчасове ввезення.

Відповідно до частини першої статті 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до частини першої статті 108 МК України строк тимчасового ввезення товарів встановлюється митним органом у кожному конкретному випадку, але не повинен перевищувати трьох років з дати поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення.

За правилами частини першої статті 109 МК України за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, митний орган надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа: 1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та 2) приймає на себе зобов`язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.

Згідно із частиною першою статті 112 МК України митний режим тимчасового ввезення завершується шляхом реекспорту товарів, транспортних засобів комерційного призначення, поміщених у цей митний режим, або шляхом поміщення їх в інший митний режим, що допускається цим Кодексом, а також у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 4 «Передача права використання митного режиму тимчасового ввезення» розділу ІІ «Особливості виконання митних формальностей відповідно до митного режиму тимчасового ввезення» Порядку виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.05.2012 № 657, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.10.2012 за № 1669/21981 (Порядок № 657), передбачено, що для отримання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, подає до митниці оформлення відповідну заяву. Разом із заявою подаються: письмова заява особи, що має намір прийняти право використання митного режиму тимчасового ввезення, про прийняття на себе зобов`язань особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення; письмова згода особи - нерезидента - сторони зовнішньоекономічного договору, згідно з яким товари тимчасово ввезені на митну територію України, на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення.

Рішення про надання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення або про відмову в наданні такого дозволу приймається керівником митного органу або вповноваженою ним посадовою особою згідно з положеннями статті 109 Кодексу та оформлюється шляхом накладення відповідної резолюції на заяві. Про прийняте рішення митний орган зобов`язаний невідкладно письмово або в електронній формі повідомити особу, яка звернулася із заявою. У разі прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення митний орган зобов`язаний невідкладно повідомити про причини та підстави такої відмови.

Відповідно до частин першої, другої статті 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.

Згідно із частиною шостою статті 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

За приписами абзаців першого, третього частини п`ятої статті 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

За змістом статті 109 МК України, Порядку № 657 за відповідною заявою особи, відповідальною за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, митний орган приймає рішення про надання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення або про відмову в наданні такого дозволу. При цьому, при вирішенні питання про передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення митний орган повинен врахувати нормативне регулювання особливостей тимчасового ввезення певного товару, у даному випадку - ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування, яке регламентоване статтею 380 МК України.

Апеляційний суд зауважує, що абзацами першим, третім частини п`ятої статті 380 МК України прямо передбачено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб, та такі транспортні засоби не можуть бути передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 292 МК України митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України: при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму.

Тобто, право володіння, користування або розпорядження на тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування за жодних умов не може бути передано від громадян, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб, до інших осіб. Відтак, не може бути надано дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо тимчасово ввезених транспортних засобів особистого користування з огляду на те, що такі транспорті засоби можуть використовуватись виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, і лише вказані громадяни користуються пільгами щодо сплати митних платежів.

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів вказує, що ТЗ особистого користування Acura RDX, р.н. НОМЕР_1 , країна реєстрації GE, кузов № НОМЕР_4 , ввезено на митну територію України 12.01.2020 через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Доманове - Мокрани» Волинської митниці Держмитслужби в режимі тимчасового ввезення до 1 року громадянином ОСОБА_3 . Оскільки спірний ТЗ особистого користування Acura RDX, р.н. НОМЕР_1 був ввезений на митну територію України не позивачем, а саме ОСОБА_3 , тому враховуючи обмеження, передбачені абзацами першим, третім частини п`ятої статті 380 МК України, та положення пункту 3 частини першої статті 292 МК України щодо пільг у сплаті митних платежів, позивачу ОСОБА_1 митним органом не міг бути наданий дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо вказаного вище ТЗ.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що листом від 04.09.2020 № 7827-7.3-18 відповідач правомірно повідомив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відсутність підстав для надання дозволу на передачу права використання митного режиму тимчасового ввезення щодо вказаного вище ТЗ, доводи апелянта про протиправність бездіяльності відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 580/3872/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 12 серпня 2021 року.