Справа № 520/11363/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.08.2021р. справа №520/11363/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ТОВ "Артсіті" до ГУДПС у Харківській області про визнання дій протиправними та скасування рішень, -

встановив:

Матеріали позову з недоліками одержані судом 23.06.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 14.07.2021р. після усунення недоліків позову. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 16.08.2021р.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Артсіті» (далі за текстом - заявник, платник, Товариство, ТОВ), у порядку адміністративного судочинства заявив до ГУ ДПС у Харківській області вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Харківській області щодо викладення в акті перевірки від 09.06.2021 року №9916/20-40-07-06-10/36032807 висновків про порушення TOB «АРТСІТІ» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.2, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України по взаємовідносинам з ТОВ «ДЕНОРА» та ТОВ «МЕРИТУМ», 2) скасування податкового повідомлення-рішення №6 від 07.07.2021 р., яким на підставі зазначених в оскаржуваному акті висновків збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 445.655,00 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 11.413,75 грн., а всього на загальну суму 557.068,75 грн.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що у відносинах з вітчизняними контрагентами - постачальниками діяв обачливо, розсудливо і виважено; податковий кредит з ПДВ формував виключно у межах реальних господарських операцій за правильно оформленими первинними документами. Наголошував на відсутності події вчинення податкового правопорушення у вигляді недоплати грошових зобов`язань з ПДВ і на штучності, неправдивості та вигаданості суджень контролюючого органу про протилежне.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі за текстом - владний суб`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що проведена податкова перевірка показала на формування показників податкового кредиту з податку на додану вартість у межах нереальних господарських операцій.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, набув правового статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 36032807, у якості платника податків (у тому числі і ПДВ) перебуває на обліку в установі відповідача.

За викладеним у позові твердженням заявника, між Товариством (у якості покупця) та контрагентами - постачальниками (ТОВ «Денора», ТОВ «Меритум») були укладені письмові правочини у формі договорів поставки. Ці договори відповідають закону за усіма параметрами, зобов`язання сторін були виконані у повному обсязі, предмет договорів у подальшому був використаний у межах власної господарської діяльності.

04.10.2019р. контролюючим органом було складено запит №4009/10/20-40-05-11-16 з приводу надання документів та пояснень по зносинам з ТОВ «Денора» за травень 2019р. та ТОВ «Меритум» за березень 2019р.

Складення означеного запиту було обумовлено отриманням відносно ТОВ «Денора» узагальненої податкової інформації ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 02.08.2019р. №43022/04-36-53-41/42206270 та відносно ТОВ «Меритум» узагальненої податкової інформації ГУ ДПС у Харківській області від 11.09.2019р. №61/20-40-57-04-18/42590724.

Листом від 15.11.2019р. заявник сповістив контролюючий орган про неналежність оформлення запиту.

26.05.2021р. контролюючим органом відносно заявника було видано наказ №3977-П з приводу призначення позапланової виїзної перевірки з птання дотримання вимог податкового законодавства у господарських взаємовідносинах ТОВ «Денора» за травень 2019р. та ТОВ «Меритум» за березень 2019р.

Копію наказу ГУ ДПС у Харківській області від 26.05.2021р. №3977-П та направлення від 27.05.2021р. №7176 були вручені головному бухгалтеру Товариства Чирві Ірині Вікторівні, у той час як за відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним уповноваженим представником заявника без окремого доручення є директор Товариства Подрядчиков Антон Валентинович.

Отже, контролюючим органом не було дотримано положень ст.81 Податкового кодексу України, але заявник не вчинив недопуску до перевірки або відмови від проведення перевірки з цієї причини.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 09.06.2021р. №9916/20-40-07-06-10/36032807 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою низки податкових правопорушень, а саме: п.198.1 ст.198, п.198.2 ст.198, п.198.3 ст.198, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.200.2 ст.200, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України за рахунок відображення у податковому обліку показників виданих контрагентами - постачальниками (ТОВ «Денора» за травень 2019р. 243.048,00грн. ПДВ та ТОВ «Меритум» за березень 2019р. 202.607,00грн. ПДВ) первинних документів за нереальними господарськими операціями, що призвело до заниження (недоплати) грошових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 445.655,00грн.

07.07.2021р. з посиланням на Акт контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №6 від 07.07.2021р. про визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 557.068,75грн. (основний платіж 445.655,00грн., штраф 111.413,75грн.).

Не погодившись із відповідністю закону управлінських волевиявлень контролюючого органу з приводу додаткового обчислення грошових зобов`язань з податку на додану вартість за зазначеним вище правовим актом, заявник ініціював даний спір, стверджуючи про безпідставність обтяження додатковим податковим обов`язком.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відносини з приводу справляння податку на додану вартість з 01.01.2011р. регламентовані, насамперед, приписами розділу V Податкового кодексу України.

Так, згідно з п.п. "б" п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

У розумінні п.п.14.1.185 ст.14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Пунктом 201.1 ст.201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У силу п.201.10 ст.201 названого кодексу реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені; для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

Функціонування Єдиного реєстру податкових накладних (далі за текстом - Реєстр) відбувається в автоматизованому режимі за правилами Порядку ведення єдиного реєстру податкових накладних (затверджено постановою КМУ від 29.12.2010р. №1246 із змінами та доповненнями; далі за текстом - Порядок №1246), а також Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість (затверджено постановою КМУ від 16.10.2014р. із змінами та доповненнями; далі за текстом - Порядок №569).

Водночас із цим, процедура реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних була деталізована нормами наказу Міністерства фінансів України від 13.06.2017р. №567 «Про затвердження Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та Вичерпного переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2017р. за №753/30621) і відповідно нормами Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та Вичерпного переліку документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, нормами Порядку роботи комісії Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 13.06.2017р. №566, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.06.2017р. за №752/30620; далі за текстом - Порядок №566), нормами Порядку розгляду скарг на рішення комісії Державної фіскальної служби про відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (затверджено постановою КМУ від 04.07.2017р. №485; далі за текстом - Порядок №485)

З 31.03.2017р. процедура реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних була визначена приписами постанови КМУ від 29.03.2017р. №190.

З 22.03.2018р. в Україні процедура реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних була визначена приписами Порядку зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, який затверджено постановою КМУ від 21.02.2018р. №117 (далі за текстом - Порядок зупинення №117).

З 01.02.2020р. в Україні процедура реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних визначена нормами Порядку зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, який затверджено постановою КМУ від 11.12.2019р. №1165 (далі за текстом - Порядок зупинення №1165).

Зокрема, п.12 Порядку №1246 передбачено, що саме в автоматизованому режимі здійснюється перевірка одержаної від платника податків податкової накладної на предмет наявності підстав для зупинення реєстрації.

Відповідно до п.п.201.16 ст.201 Податкового кодексу України реєстрація податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Отже, відсутність об`єкта оподаткування податком на додану вартість виключає як правомірність виписування податкової накладної контрагентом - постачальником, так і легальність включення такої податкової накладної покупцем до складу податкового кредиту з ПДВ відповідного звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За правилом абз.1 п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Окрім того, аналізуючи положення норм розділу V Податкового кодексу України (а саме: ст.ст.185, 187, 188, 198, 201) у кореспонденції з приписами ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України та ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України суд доходить висновку про те, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обов`язкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим суб`єктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату (тобто відповідність стандарту розумної та обачливої поведінки комерсанта); 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрація контрагентом-постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Вимоги до змісту та форми первинних документів викладені законодавцем у ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", де передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До того ж у силу вимог абз.2 п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду; й) індивідуальний податковий номер.

Таким чином, і за приписами ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", і за приписами абз.2 п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна у якості первинного документа повинна містити відомості, котрі поза розумним сумнівом детально висвітлюють зміст та обсяг господарської операції і є достовірними.

На виконання вимог ч.5 ст.242 КАС України суд бере до уваги, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. по справі №826/16776/18 (адміністративне провадження №К/9901/29228/19) "Для цілей оподаткування ПДВ операції з постачання (придбання) товарів (послуг) мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку.

Наявність у платника ПДВ первинних документів, які складені для оформлення операції з постачання, не є безумовною підставою для визнання за платником податку права на податковий кредит. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів.".

При цьому, суд зважає, що за визначенням ч.1 ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Окрім того, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 08.09.2020р. у справі №819/1250/17 "Норми Податкового кодексу України Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не ставлять у залежність право платника податків на податковий кредит та можливість формування витрат від виконання податкового обов`язку іншими платниками - постачальниками товарів (послуг). Однак, у разі встановлення в судовому процесі обставин, які свідчать, що платник податків був чи міг бути обізнаний щодо протиправної діяльності його контрагента, яка полягає в незаконній мінімізації податкових зобов`язань, зокрема, у створенні штучних підстав для збільшення валових витрат та/чи податкового кредиту, або у разі коли платник податків діяв без належної обачності чи обережності при виборі контрагента, який не виконує податкового обов`язку, при встановлених обставинах, які спростовують реальність господарських операцій, отримана таким платником податків податкова вигода у вигляді права на податковий кредит є безпідставною.".

Назване рішення Верховного Суду є останнім у часі, де викладена правова позиція з приводу наслідків власної необізнаності, необачності, необережності платника податків у контексті наміру на безпідставне отримання податкової вигоди, а тому у силу ч.5 ст.242 КАС України має пріоритет над іншими судовими актами з даного питання.

Суд зважає, що обставини наявності у контрагента позивача статусу платника ПДВ і реєстрації виписаних таким контрагентом податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних визнаються учасниками справи.

Також суд бере до уваги, що обґрунтованих претензій до форми, змісту або підстав складання податкових накладних контролюючий орган не висловив, відсутності першої із подій для складання податкових накладних - поставка товару ані у ході податкової перевірки, ані під час розгляду справи достеменно не спростував.

Сама лише незгода контролюючого органу із існуванням такої події не може бути визнана доведеним фактом відсутності підстав для виписування податкової накладної.

Суд доходить до переконання про те, що у контексті обставин даного спору має місце сукупність таких подій як: проведення заявником безготівкових розрахунків з вітчизняними контрагентами-постачальниками; належність оформлення усіх первинних та суміжних документів; наявність реального фізичного руху товару у просторі; існування товару як фізичної речі матеріального світу.

Оскільки товар існує фізично як річ матеріального світу, то на подію переходу права власності на цю річ має бути складена податкова накладна, що і зумовлює виникнення права на податковий кредит з ПДВ у набувача права власності.

Відносно суджень контролюючого органу про намір платника на отримання безпідставної податкової вигоди суд зауважує, що реальність існування такого наміру має бути підтверджена об`єктивними даними, котрі поза розумним сумнівом виключають будь-яке інше сприйняття винних, умисних, усвідомлених, взаємоузгоджених з іншими суб`єктами права та зловмисних дій приватної особи - платника податків окрім як використання «права» на «зло» публічним інтересам суспільства, тобто зловживання правом.

Між тим, надані заявником та досліджені судом на виконання приписів ч.4 ст.9 КАС України об`єктивні дані не засвідчують наявності такого наміру.

До епізоду взаємовідносин заявника з ТОВ «Меритум»

01.03.2019 року між заявником (у якості покупця) та ТОВ "Меритум" (у якості постачальника) було укладено письмовий правочин у формі договору поставки №17-03, предметом якого є постачання буклетів на автомобілі модельного ряду виробництва TOYOTA.

У порядку ч.1 ст.78 КАС України суд визнає такими, що не заперечуються учасниками спору, обставини здійснення заявником продажу саме указаних автівок.

Отже, предмет означеного правочину повністю збігається із напрямом господарської діяльності заявника.

Вад у правоздатності і дієздатності юридичних осіб-сторін правочину, повноважності представників цих юридичних осіб, істотних дефектів у процедурі створення та процесі функціонування цих юридичних осіб приватного права судом з матеріалів справи не знайдено.

Адреса місцезнаходження обох сторін правочину припадала на територію міста Харкова, а тому доводи контролюючого органу про відсутність об`єктивних даних проведення попередньої переддоговірної комунікації слід визнати юридично неспроможними.

За твердженням заявника у межах згаданого правочину були проведені господарські операції з поставки у власність Товариства буклетів, які оформлені: - видатковими накладними: №211 від 26.03.2019 року на суму 480.800,00грн. (у т.ч. ПДВ - 76.800,00грн.), №212 від 27.03.2019 року на суму 444.024,00грн. (у т.ч. ПДВ - 74.004,00грн.), №213 від 27.03.2019 року на суму 310.816,80грн. (у т.ч. ПДВ - 51.802,80грн.); належним чином зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними: №69 від 26.03.2019 року на 480.800,00грн. (у т.ч. ПДВ - 76.800,00грн.), №70 від 27.03.2019 року на суму 444.024,00грн. (у т.ч. ПДВ - 74.004,00грн.), №71 від 27.03.2019 року на суму 310.816,80грн. (у т.ч. ПДВ - 51.802,80грн.); фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними: №Р211 від 26.03.2019р., Р212 від 27.03.2019р.; зобов`язання з оплати вартості отриманого товару виконані шляхом переказу безготівкових коштів за платіжним дорученням від 23.07.2019р. №2447 у сумі 230.000,00грн., платіжним дорученням від 01.08.2019р. №2522 на суму 200.000,00грн. та укладенням договору №20/01-20Д від 20.01.2021р. про відступлення права вимоги на 785.640,80грн.

Згодом придбаний товар був використаний заявником у ході проведення рекламної кампанії у межах наказу №04-1 від 03.04.2019р. Обставини фізичного переміщення буклетів та списання буклетів підтверджуються документами, котрі не мають дефектів змісту, форми, походження, а саме: накладною на переміщення від 04.04.2019р. №51, звітом про проведення рекламної кампанії від 30.042019р., актом списання від 30.04.2019р. №48, актом списання від 30.04.2019р. №49, накладною на переміщення від 06.05.2019р. №59, звітом про проведення рекламної кампанії від 31.05.2019р., актом списання від 31.05.2019р. №51, накладною на переміщення від 05.06.2019р. №68, звітом про проведення рекламної кампанії від 25.06.2019р., актом списання від 30.06.2019р. №56.

Суд констатує, що ці доводи не спростовані суб`єктом владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

Так, ані у ході перевірки, ані під час розгляду справи контролюючим органом не піддано сумніву обставини реальності фізичного існування товару - предмету договору купівлі-продажу.

З приєднаних до матеріалів справи копій документів та використаних контролюючим органом судом доводів і суджень не виявлено об`єктивних даних, котрі б підлягали кваліфікації у якості реальної перешкоди у виконанні постачальником заявника зобов`язань за правочином з відчуження реально існуючого товару.

Окремо суд зазначає, що відповідно до п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-IX податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-IX особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

За правилами п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-IX, у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.

Однак, досліджений судом зміст Акту не містить жодних беззаперечних та достатніх об`єктивних даних, які б кваліфікували діяння заявника у даному конкретному випадку у якості удаваних, нерозумних, недобросовісних та скоєних без належної обачності вчинків або у якості цілеспрямованого створення умов, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання закону.

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про недоведеність контролюючим органом у порядку ч.2 ст.77 КАС України події вчинення заявником податкового правопорушення у вигляді заниження (недоплати) грошових зобов`язань з ПДВ за переліченими вище епізодами.

До епізоду взаємовідносин заявника з ТОВ «Денора»

06.05.2019 року між заявником у якості покупця та «Денора» у якості постачальника було укладено письмовий правочин у формі договору поставки №4-05, предметом якого є постачання буклетів на легкові транспорті засоби модельного ряду TOYOTA.

Вад у правоздатності і дієздатності юридичних осіб-сторін правочину, повноважності представників цих юридичних осіб, істотних дефектів у процедурі створення та процесі функціонування цих юридичних осіб приватного права судом з матеріалів справи не знайдено.

За твердженням заявника у межах згаданого правочину були проведені господарські операції з поставки у власність Товариства буклетів, які оформлені: - видатковими накладними: №1 від 21.05.2019р. на суму 888.048,00грн. (у т.ч. ПДВ 148.008,00грн.), №3 від 22.05.2019р. на суму 570.240,00грн. (у т.ч. ПДВ - 95.040,00грн.); належним чином зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними: №829 від 21.05.2019р. на суму 888.048,00грн. (у т.ч. ПДВ 148.008,00грн.), №830 від 22.05.2019р. на суму 570.240,00грн. (у т.ч. ПДВ - 95.040,00грн.); фізичне переміщення товару підтверджується товарно-транспортними накладними: №Р1 від 21.05.2019р., №Р3 від 22.05.2019р., Р212 від 27.03.2019р.; право вимоги виконання зобов`язань з оплати вартості отриманого товару укладенням договору №4-05-В від 08.07.2019р. було переведено на ТОВ «АСС-Гофропак», зобов`язання виконані згідно платіжних доручень №1080 від 07.06.2021 р. на суму 458288,00 грн., №1103 від 09.06.2021 р. на суму 500.000,00 грн., №1116 від 10.06.2021 р. на суму 500000,00 грн.,

Згодом придбаний товар був використаний заявником у ході проведення рекламної кампанії у межах наказу №04-1 від 03.04.2019р. Обставини фізичного переміщення буклетів та списання буклетів підтверджуються документами, котрі не мають дефектів змісту, форми, походження, а саме: накладною на переміщення від 31.05.2019р. №62, накладною на переміщення від 03.06.2019р. №63, звітом про проведення рекламної кампанії від 26.06.2019р., актом списання від 26.06.2019р. №50, актом списання від 30.06.2019р. №52, актом списання від 30.06.2019р. №55.

Суд констатує, що ці доводи не спростовані суб`єктом владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

Так, ані у ході перевірки, ані під час розгляду справи контролюючим органом не піддано сумніву реальність товару - предмету договору купівлі-продажу.

З приєднаних до матеріалів справи копій документів та використаних контролюючим органом судом доводів і суджень не виявлено об`єктивних даних, котрі б підлягали кваліфікації у якості реальної перешкоди виконанню постачальником заявника зобов`язань за правочином з відчуження реально існуючого товару.

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про недоведеність контролюючим органом у порядку ч.2 ст.77 КАС України події вчинення заявником податкового правопорушення у вигляді заниження (недоплати) грошових зобов`язань з ПДВ за переліченими вище епізодами.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскаржених рішень, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскаржених рішень, адже обставини фізичного існування товару як реальної речі матеріального світу, обставини реєстрації податкових накладних контрагентів-постачальників в Єдиному реєстрі податкових накладних та обставини відсутності інших джерел отримання товару виключають існування наміру на безпідставне одержання заявником податкової вигоди і доводять правильність та достовірність даних податкового обліку заявника з податку на прибуток та з ПДВ.

Доводи контролюючого органу з приводу нездатності контрагента - постачальника виконати власні господарські зобов`язання за правочином поставки суд змушений відхилити, позаяк, по-перше, виконання зобов`язань з продажу вже створеного товару об`єктивно не вимагає ані існування основних фондів, ані існування виробничих потужностей, ані наявності трудових ресурсів чи будь-яких інших активів.

По-друге, суд зважає, що контролюючим органом не були опитані керівники та засновники контрагентів - постачальників, водії перевізника, хоча відомості про їх ідентифікуючі ознаки як учасників суспільних відносин були достеменно відомі Управлінню, а ця обставина призводить до істотної вади у результатах реалізації контролю за дотриманням податкової дисципліни. До того ж контролюючим органом не були виявлені та зафіксовані в акті перевірки (а відтак, і не брались до уваги при винесенні оскаржених податкових повідомлень - рішень) істотні дефекти у процедурі створення контрагентів заявника та суттєві вади у процесі поточного функціонування цих суб`єктів господарювання.

Проведення допиту цих осіб за власною ініціативою суду у даному конкретному випадку явно та очевидно суперечить правилу безпосередності дослідження судом тих доказів, які не використовувались суб`єктом владних повноважень під час виконання функції контролю.

Суд вважає, що метою ст.ст.6, 8, 19, 124 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України є виключно перевірка судом обгрунтованості сформульованого звинувачення у вчиненні протиправного діяння у межах обсягу тих доказів, котрі фізично існували на момент вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення, знаходились у розпорядженні органу публічної адміністрації та були використані органом публічної адміністрації.

Створення унаслідок процесуальної діяльності суду нового доказу і зміна у такий спосіб юридичних та фактичних підстав сформульованого звинувачення у вчинені протиправного діяння призводить до перекладення тягаря доведення події та складу податкового правопорушення на суд за рахунок перевірки та підтвердження припущень контролюючого органу.

Тому суд не знаходить підстав для вчинення тих процесуальних дій, котрі у минулому не були процедурно реалізовані контролюючим органом під час проведення перевірки платника податків.

По-третє, суд бере до уваги, що у спірних правовідносинах контролюючим органом за відсутності жодних розумних причин не були ініційовані процедури зустрічної звірки контрагентів - постачальників.

По-четверте, суд констатує, що відповідно до змісту Акту, єдиним доказом вчинення позивачем податкового правопорушення заниження грошового зобов`язання з податку на додану вартість, визначено податкову інформацію інших контролюючих органів.

Між тим, з приводу відповідності закону складеного контролюючим органом офіційного письмового документа Узагальнення податкової інформації як доказу наявності податкового правопорушення, суд змушений констатувати, що створення цього письмового документа відбувається поза межами ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк згідно з приписами ст.ст.20, 62, 75-86 Податкового кодексу України способами здійснення податкового контролю є перевірки та звірки. Відтак, відсутні правові підстави для кваліфікації такого письмового документа контролюючого органу як доказу вчинення податкового правопорушення.

З приводу посилання контролюючого органу на відомості даних Єдиного реєстру податкових накладних та відомостей автоматизованих інформаційних систем баз даних контролюючих органів, суд змушений констатувати неспроможність цього доводу у зв`язку з незазначенням в Акті конкретного часового періоду дослідження, що не виключає можливості придбання контрагентом товару у попередні звітні податкові періоди з початку здійснення діяльності, придбання товару у неплатників ПДВ тощо.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини у спорі у межах сформульованого контролюючим органом звинуваченні у вчиненні податкового правопорушення із дотриманням правила безпосередності дослідження доказів, використаних органом публічної адміністрації; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Дефект (недолік, вади) у неповному з`ясуванні органом публічної адміністрації обставин фактичної дійсності, ненаданні належної оцінки усім юридично значимим факторам (зокрема, обставинам фізичного існування товару, відсутності інших джерел отримання заявником товару у власність, у проведенні заходу податкового контролю за наявності запровадженої нормами Податкового кодексу України заборони на час дії карантину, у помилковому тлумаченні положень закону призвели до невідповідності вчиненого контролюючим органом оскарженого управлінського волевиявлення дійсному змісту нормативного регламентування спірних правовідносин та суті, характеру і наслідкам діянь приватної особи у сфері податкової справи.

Вказане призвело до погіршення правового становища заявника за рахунок безпідставного обтяження майновим обов`язком проведення додаткових платежів на користь держави у сфері справляння ПДВ.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Тому, ефективним та дієвим способом захисту порушеного права платника у даному конкретному суд вважає скасування оскарженого правового акту індивідуальної дії, адже фактичний допуск до перевірки при невиконанні контролюючим органом умов ст.81 Податкового кодексу України за рахунок вручення копії наказу про призначення перевірки та направлення на перевірку неналежній особі призводить до втрати ознаки дієвості таким способом захисту права як визнання протиправними вже вчинених та реалізованих управлінських волевиявлень. Водночас, ця обставина у поєднанні зі приписами ст.4 Податкового кодексу України і запровадженою нормами саме Податкового кодексу України як спеціального акту законодавства забороні на проведення заходів податкового контролю з питання повноти обчислення ПДВ у спосіб документальних виїзних перевірок кваліфікуються судом як додаткові та самостійні підстави для визнання протиправним і скасування оскарженого податкового повідомлення-рішення контролюючого органу, що зумовлює часткове задоволення позову із застосуванням способу захисту порушеного права, сформульованого у резолютивній частині даного судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №6 від 07.07.2021р.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 10 серпня 2021 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко