Справа № 280/2681/21
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

09 серпня 2021 року (17:30)Справа № 280/2681/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калашник Ю.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП: 44118663) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 09.12.2020 №1.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатами перевірки відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», яким до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 500 000,00 грн. Позивач вважає таке рішення протиправним та зазначає, що у наказі на проведення перевірки не визначено чіткі підстави для її проведення. Також звертає увагу суду, що відповідачем здійснено фактичну перевірку без дотримання порядку її проведення, оскільки зі змісту акту перевірки встановлено, що перевірку зберігання палива здійснено на підставі документів, без реального встановлення факту такого зберігання та без визначення такого місця зберігання. Також позивач зауважує, що під час перевірки податковим органом не встановлено, що в позивача наявні будь-які стаціонарні паливні ємкості для зберігання пального та в акті перевірки не здійснено дослідження наявності автомобілів, у власності позивача та паливних баків яких достатньо для вивантаження палива, що призвело до хибного висновку про зберігання пального без наявності ліцензії у період з 24.07.2020 по 06.08.2020.

Ухвалою суду від 13.04.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 11.05.2021.

05.05.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №25234), в якому представник відповідача позовні вимоги не визнає. Зазначає, що передумовою для видання наказу на проведення перевірки стала податкова інформація, отримана від платника податків та міститься в базах даних ДПС. Позивачем за місцем провадження діяльності зі зберігання та реалізації пального за адресою: АДРЕСА_2 , отримано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №2001474 від 07.08.2020 терміном дії з 07.08.2020 до 07.08.2025. Відповідач зазначає, що перевіркою встановлено, що придбане 24.07.2020 дизельне паливо в період з 24.07.2020 по 06.08.2020 зберігалось в ємкості, з якої в подальшому здійснювалась заправка в баки автомобілів, однак під час проведеної перевірки, позивач не надав на підтвердження вищевикладеного документів на зазначені транспортні засоби та документи про використання зазначених транспортних засобів в господарській діяльності. Перевіркою встановлено, що згідно наданих документів ФОП ОСОБА_1 в період з 24.07.2020 до 06.08.2020 отримувалось та зберігалось пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального, чим порушено вимоги ч.1, ч.8, ч.16 ст. 15 Закону №481. Просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

11.05.2021 протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 31.05.2021.

14.05.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що позивач не здійснює такого виду діяльності як зберігання пального, оскільки основна діяльність позивача полягає у здійсненні перевезення вантажів, для чого ним отримано дозвіл на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями. Позивач вважає доводи про зберігання пального в ємкості без наявності ліцензії на право зберігання пального, не підтверджуються доказами та не можуть бути підставою для застосування штрафної санкції.

24.05.2021 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких Головне управління ДПС у Запорізькій області вважає, що позивач у відповіді на відзив не наводить нових підстав на підтвердження своїх вимог. Відповідач зазначає, що придбання дизельного пального без його зберігання в спеціальних резервуарах не можливе, як і не можливий відпуск нафтопродуктів з автоцистерни безпосередньо в паливні баки транспортних засобів, що підтверджує факт зберігання позивачем дизельного пального для власного використання, без відповідної ліцензії, чим порушено вимоги ч.1, ч.8, ч.16 ст. 15 Закону №481.

31.05.2021 позивачем подано пояснення щодо заперечення відповідача в яких позивач вважає наведені контролюючим органом аргументи необґрунтованими.

Ухвалою суду від 23.06.2021 провадження по справі зупинено до 03.08.2021.

Ухвалою суду від 03.08.2021 поновлено провадження по справі.

Представники сторін 03.08.2021 просили суд розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів, про що подано відповідні клопотання.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, обставини якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

Відповідачем 15.10.2020 виданий Наказ №175-П «Про проведення фактичної перевірки», з 16.10.2020 тривалістю 10 діб за період з 01.07.2019 по день закінчення фактичної перевірки з метою здійснення контролю за додержанням суб`єктом господарювання вимог законодавства, які є обов`язковими при виробництві, обліку, зберіганні та транспортуванні пального; наявності супровідних документів на товар, виявлення порушень у сфері виробництва і обігу пального.

15.10.2020 відповідачем оформлені направлення на перевірку №№259,261.

20.10.2020 з 17 год. 10 хв. розпочата фактична перевірка позивача, яку закінчено 23.10.2020 о 15 год. 45 хв.

26.10.2020 за результатами проведеної перевірки складено акт №195/08/01/09/ НОМЕР_1 .

У висновках акту перевірки податковим органом вказано, що позивачем порушено:

- ч.1, ч.8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального»;

- п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки №195/08/01/09/ від 26.10.2020, відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення форми "С" №1 від 09.12.2020, яким до позивача за платежем: "адміністративні штрафи та інші санкції" застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 500 000,00 грн.

Позивачем податкове повідомлення-рішення форми "С" №1 від 09.12.2020 оскаржено в адміністративному порядку, шляхом направлення скарги від 24.12.2020 на адресу ДПС України, за результатом розгляду якої було винесено рішення №5070/6/99-00-06-03-02-06 від 04.03.2021, яким податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням форми "С" №1 від 09.12.2020 та обставинами, які викладені у Акті перевірки, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі - ПК України).

Право на проведення перевірки, в тому числі фактичної перевірки, визначено положеннями підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 та пункту 75.1. статті 75 ПК України.

Відповідно до пункту 75.1.3. статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Отже, проведення камеральних, документальних (планових або позапланових; виїзних або невиїзних) та фактичних перевірок є правом Головного управління ДПС у Запорізькій області, як податкового органу.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Підстави призначення, обставини та порядок проведення перевірки визначено положеннями статті 80 ПК України.

Як вбачається зі змісту наказу №175-П «Про проведення фактичної перевірки» від 15.10.2020, в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункт 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 та підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Так, статтею 20 ПК України визначено загальний перелік прав контролюючих органів, підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 визначає поняття фактичної перевірки, а підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України визначено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності такої підстави - у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Тобто, фактична перевірка проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом за обов`язкової наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 ст.80 Податкового Кодексу.

Відтак, для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) такої перевірки.

Позивач у позові зазначив, що наказ на проведення фактичної перевірки не містить чітких підстав для її проведення.

Згідно змісту відзиву на адміністративний позов, підставою для видання наказу контролюючим органом зазначено лист ДПС від 26.05.2020, на підставі якого проведено аналіз баз даних: АІС «Податковий блок», та Єдиного ліцензійного реєстру.

В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що інформація на підставі якої прийнято наказ від 15.10.2020 №175-П «Про проведення фактичної перевірки», повинна містити інформацію про хоча і можливі, проте конкретні порушення позивачем законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи.

Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №520/1304/2020 та від 04 грудня 2018 року у справі 820/4894/18.

Відповідно до вимог пункту 80.5 статті 80 ПК України, допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу, яка визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Згідно з абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Системно проаналізувавши положення статей 75-81 ПК України, суд приходить до висновку, що вимоги до змісту наказу про призначення як планової документальної перевірки, так і позапланової документальної перевірки, документальної невиїзної перевірки, фактичної перевірки сформульовані лише в абзаці 3 пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, де вказано, що в наказі зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.

Як вже зазначалось судом, підставою для прийняття наказу від 15.10.2020 №175-П «Про проведення фактичної перевірки», на думку відповідача, була податкова інформація яка надійшла від платників та міститься в базах даних.

Дослідивши зміст Наказу від 15.10.2020 №175-П «Про проведення фактичної перевірки», судом встановлено відсутність у тексті наказу інформації, яка свідчила б про наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, та у зв`язку з якими у контролюючого органу виникає обґрунтована та законодавчо встановлена необхідність для здійснення належного податкового контролю.

Суд зазначає, що у наказі, відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім звичайного посилання на норми, що регулюють питання призначення перевірки, а саме: статті 20, підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 та підпункт 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що інформація на підставі якої прийнято наказ, повинна містити інформацію про хоча і можливі, проте конкретні порушення позивачем законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи. Саме з цього виходила колегія Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду при розгляді справи №520/1304/2020 (постанова від 22 вересня 2020 року) де предметом спору була протиправність наказу податкового органу про проведення фактичної перевірки.

При цьому, підпункт 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки, а саме: така перевірка проводиться у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, а тому, зі змісту наказу від 15.10.2020 №175-П «Про проведення фактичної перевірки», неможливо встановити яке з окремих вказаних порушень слугувало конкретною підставою для його прийняття.

Зазначений висновок узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду викладеним у постановах від 04 вересня 2020 року у справі №821/1274/18, від 02 вересня 2020 року у справі №821/1828/16 та від 04 грудня 2018 року у справі №820/4894/18.

Судом прийнято до уваги правову позицію Верховного суду, яка викладена у Постанові від 11.06.2019 №1140/2045/18, відповідно до якої Верховним Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що для зазначення підстави для проведення перевірки достатньо вказати номер підпункту статті Податкового кодексу України, особливо, якщо вказаний підпункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки. В той же час, Суд в межах розгляду вказаної справи погодився із доводами касаційної скарги, що з аналізу спірного наказу неможливо встановити що саме необхідно перевірити в межах цієї фактичної перевірки та що слугувало підставою для призначення такої перевірки.

Таким чином, суд погоджується із твердженням позивача про відсутність підстав для проведення перевірки.

Судом прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.05.2021 №816/3238/15, відповідно до якої незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Щодо посилань відповідача на порушення позивачем ч.1, ч.8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», то суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі - Закон № 481).

Статтею 1 Закону № 481 визначено, що ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Частиною першою ст. 15 Закону № 481 встановлено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Частиною восьмою ст. 15 Закону № 481 передбачено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Частиною одинадцятою ст. 15 Закону № 481 визначено, що Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Відповідач стверджує, що позивач порушив вимоги ст. 15 Закону № 481, а саме: зберігав пальне без наявності ліцензії.

Судом досліджуючи Акт перевірки встановлено, що висновок про зберігання пального без ліцензії зроблено на підставі первинних документів, а не фактичного знаття залишків такого пального при зберіганні його позивачем.

Так, в акті перевірки зазначено, що «…Відповідно до листа ФОП ОСОБА_1 , даних СЕА РПСЕ перша поставка дизельного палива відбулася 24.07.2020 в кількості 2443л. ФОП ОСОБА_1 зазначено, що відвантаження зазначеного палива відбулося в баки вантажних автомобілів ДАФ НОМЕР_2 , ДАФ НОМЕР_3 , Рено НОМЕР_4 .

До перевірки надано договір купівлі-продажу нафтопродуктів від 22.07.2020 №, відповідно до якого ТОВ «РІФ СІЧ» (Постачальник) зобов`язується поставити ФОП ОСОБА_1 нафтопродукти (асортимент, кількість, ціна вказується в накладних на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару, що поставляється).

До перевірки надано рахунок-фактуру від 23.07.2020 №230703, видаткову накладну від 24.07.2020 №240702 та товарно-транспортну накладну від 24.07.2020 №240702 на постачання дизельного палива в кількості 2443л на загальну суму 44472,37грн. Відповідно наданої заключної виписки за період з 01.07.2020 по 30.09.2020 ФОП ОСОБА_2 сплачено на адресу ТОВ «РІФ СІЧ» 23.07.2020 грошові кошти в сумі 44472,37грн. (за дизельне паливо зг.рах.№230703 від 23.07.2020).

Відповідно даних СЕА РПСЕ та наданих документів, наступна операція щодо придбання пального здійснена 07.08.2020 в кількості 2064л (рахунок-фактура від 06.08.2020 №060804, видаткова накладна від 07.08.2020 №070802 та товарно-транспортну накладну від 07.08.2020 №070802 на постачання дизельного палива в кількості 2064л на загальну суму 37771,20грн.).

Відповідно наданих реєстрів шляхових листів по автомобілях ДАФ НОМЕР_2 , ДАФ НОМЕР_3 , Рено НОМЕР_4 залишок пального в баках на початок використання зазначених автомобілів становить 0л. …».

Судом досліджуючи Акт перевірки також встановлено, що податковим органом здійснено дослідження шляхових листів, а саме щодо наступних транспортних засобів:

- ДАФ НОМЕР_2 №1 від 27.07.2020, №2 від 06.08.2020, №3 від 08.08.2020;

- Рено НОМЕР_4 №1 від 31.07.2020, №2 від 02.08.2020, б/н від 02.08.2020 щодо ТОВ «Форт Сема Лтд», №3 від 04.08.2020, №4 від 06.08.2020, №5 від 13.08.2020;

- ДАФ НОМЕР_3 №1 від 17.08.2020, №1 від 17.08.2020.

Так, на сторінці 3 Акту перевірки податковим органом зроблено висновок про те, що перевіркою встановлено, що придбане 24.07.2020 дизельне паливо у період з 24.07.2020 по 06.08.2020 зберігалось в ємності, з якої в подальшому здійснювалась заправка в баки автомобілів.

Суд зазначає, що такий висновок зроблено лише на підставі порівняльної таблиці шляхових листів на третій сторінці Акту перевірки.

Необхідно зауважити, що відповідачем ані в Акті перевірки, ані до матерів справи не надано доказів про існування вищевказаної ємкості в якій зберігається пальне, як і не вказано об`єм такої ємкості.

Тобто, у суду відсутні докази щодо об`єму фактичних залишків пального на час проведення фактичної перевірки.

Відповідач не надав суду жодних доказів факту зберігання позивачем пального або доказів наявності залишків такого пального на час проведення фактичної перевірки.

Так, судом встановлено, що позивачем було здійснено придбання 2443 л. дизельного пального за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № від 22.07.2020, укладеним з ТОВ «РІФ СІЧ» (), що підтверджується видатковою накладною №240702 від 24.07.2020 на загальну суму 44 472,37 грн., в т.ч. ПДВ - 7 412,06 грн. Оплата пального, на підставі рахунку- фактури №230703 від 23.07.2020, здійснена у повному обсязі відповідно до платіжного доручення № 112 від 23.07.2020 та платіжного доручення №113 від 23.07.2020. Доставка пального здійснювалась ТОВ «РІФ СІЧ», що підтверджується товарно- транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №240702 від 24.07.2020.

Отже, у позивача станом на 24.07.2020 були потужності - баки транспортних засобів прийняти та зберігати пальне придбане у ТОВ «РІФ СІЧ» у обсязі 2443 л.

Наступне придбання дизельного пального, за договором купівлі-продажу нафтопродуктів № від 22.07.2020, відбулось відповідно до видаткової накладної №070802 від 07.08.2020 на загальну суму 37771,20 грн., в т.ч. ПДВ - 6295,20 грн. Оплата пального, на підставі рахунку-фактури №060804 від 06.08.2020, здійснена у повному обсязі відповідно до платіжного доручення №118 від 06.08.2020 та платіжного доручення №119 від 07.08 .2020, що підтверджується банківською випискою за період з 01.07.2020 по 30.09.2020. Доставка пального здійснювалась ТОВ «РІФ СІЧ», що підтверджується товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №070802 від 07.08.2020.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що під час проведення перевірки контролюючим органом досліджено реєстри шляхових листів на автомобілі DAF НОМЕР_2 , DAF НОМЕР_3 , RENAULT НОМЕР_4 , на підставі аналізу яких податковим органом здійснено висновок про зберігання пального, придбаного 24.07.2020 в період з 24.07.2020 по 06.08.2020, в ємності, з якої в подальшому здійснювалась заправка автомобілів, однак, податковим органом не взято до уваги, що позивач має у власності більше транспортних засобів, а ніж відображено у акті перевірки.

Так, позивачем було надано реєстри шляхових листів лише на автомобілі DAF НОМЕР_2 , DAF НОМЕР_3 , RENAULT НОМЕР_4 , оскільки саме на цих автомобілях здійснювалось перевезення вантажів в період з 24.07.2020 по дату проведення перевірки, інші автомобілі тимчасово не використовувались у господарській діяльності, бо потребували здійснення ремонтних робіт. Отже, реєстри шляхових листів не дають об`єктивної можливості встановити зберігання саме в ємності пального, придбаного 24.07.2020 в період з 24.07.2020 по 06.08.2020.

24.07.2020 в паливні баки автомобілів позивача було залито придбане ним пальне: в паливний бак DAF НОМЕР_2 було залито 773 л.; в паливний бак RENAULT НОМЕР_4 - 1050 л.; в паливний бак MAN НОМЕР_5 - 120 л.; в паливний бак МАЗ АР6343СТ - 500 л., що підтверджується актом прийому дизельного палива від 24.07.2020.

Отже, придбане 24.07.2020 пальне у кількості 2443 л. у повному обсязі було безпосередньо залито у паливні баки вищезазначених автомобілів, що виключає необхідність його зберігання у окремій ємності, як зазначив у акті перевірки податковий орган, та відповідно виключає необхідність отримання ліцензії на зберігання пального.

В той же час судом встановлено, що у позивача наявна Ліцензія №2001474 на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) з 07.08.2020 по 07.08.2025 за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на момент проведення фактичної перевірки у позивача була наявна ліцензія на право зберігання пального за адресою, що перевірялась.

Надаючи оцінку вищевикладеному, суд зазначає, що, встановивши факт отримання позивачем дизельного пального, відповідач не встановив, не зафіксував та не довів належними та допустимими доказами факт та місце зберігання дизельного пального.

В свою чергу, неналежним чином проведена фактична перевірка, під час якої ревізори обмежились перевіркою наданих позивачем бухгалтерських документів не встановивши фактичні залишки пального, та відповідно висновки такої перевірки, не можуть бути доказом порушення позивачем податкового законодавства.

Оскільки податковим органом під час фактичної перевірки не встановлено об`єму залишків палива, який зберігався позивачем, то суд вважає застосування щодо позивача штрафної санкції - протиправним, а оскаржуване рішення таким, таким, що підлягає скасуванню.

Тобто, суд задовольняючи позовні вимоги, виходить з того, що ревізори обмежились лише описом факту придбання позивачем дизельного пального, не встановивши факт його зберігання, місце зберігання, наявні на час перевірки залишки та порядок його використання.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною 2 статті 72 КАС України покладається обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, не доведено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ст.15 Закону №481/95-ВР.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

При вирішенні справи суд застосовує приписи статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також при вирішенні даної справи суд враховує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Сєрков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, та якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності приходить до висновку, що всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування наявності правових підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, отже позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з позовом у цій справі позивачем сплачено судовий збір у сумі 5000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 16.03.2021 №33.

Отже, суд вважає за необхідне повернути на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 13000 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

03.08.2021 представник відповідача надав суду клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу до 6300,00грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

З метою отримання правової допомоги щодо ведення справи №280/2681/20 позивачем 21 грудня 2020 року укладено договір про надання правничої допомоги з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС».

Відповідно до додатку до вказаного договору, адвокатським об`єднанням надаються такі послуги: підготовка тексту позовної заяви - 5000 грн., підготовка тексту відповіді на відзив - 2000 грн., підготовка апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу - 2000грн., участь у судовому засіданні у суді першої інстанції - 2000грн., участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції - 3000грн.

Під час надання правової допомоги и в межах справи №280/2681/21, адвокатським об`єднання позивачу надані такі послуги, надання яких підтверджується актами приймання-передачі послуг:

підготовка позовної заяви (5000,00грн, платіжне доручення № 6 від 19.03.2021);

участь у судовому засіданні 11.05.2021 (1500,00грн., платіжне доручення від 12.05.2021 №1210);

підготовка відповіді на відзив (1500,00грн., платіжне доручення від 12.05.2021 №1209);

підготовка пояснень щодо заперечення на відповідь на відзив (1000,00грн., платіжне доручення від 07.06.2021 №1235);

участь у підготовчому засіданні 31.05.2021 (2000,00грн., платіжне доручення від 03.06.2021 №1232).

Так, суд зазначає, що сума витрат на підготовку та подання відповіді на відзив у загальному розмірі 1500,00 грн. не є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг, із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; із ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд вважає співмірною суму витрат за надання вказаної послуги у розмірі 1000,00грн.

Також суд вважає за необхідне зменшити суму витрат на правничу допомогу за надані послуги шляхом участі у засіданнях 11.05.2021 та 31.05.2021. Так, засіданні 11.05.2021 тривало 8 хв., а 31.05.2021 - 3 хв. За вказані послуги сплачено 3500,00грн. Суд вважає необхідне зменшити суму витрат на правничу допомогу за ці послуги до 1500,00грн.

Щодо надання такої послуги як підготовка пояснень щодо заперечення на відповідь на відзив, то суд зауважує, що відповідно до розділу 1 договору про надання правничої допомоги, під правничою допомогою сторони вважають: підготовку тексту позовної заяви, підготовка тексту відповіді на відзив, підготовка апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу та представництво у суді першої/апеляційної інстанції.

Тобто, надання такої послуги, як підготовка пояснень щодо заперечення на відповідь на відзив вказаних договором не передбачена.

Також, під час надання суду заяви про стягнення судових витрат, адвокатом зазначено, що вартість послуги - участь у судовому засіданні 03.08.2021 складає 2000,00грн. Проте, справа розглянута у письмовому проваджені, без проведення 03.08.2021 судового засідання.

Суд приймає до уваги позицію ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії». Так, ЕСПЛ наголосив, що відшкодовуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначено ЄСПЛ у п.268 Рішення по справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04): «Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999-V).».

Аналогічну практику вирішення питання судових витрат застосовано ЄСПЛ у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пп.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004.

Правові позиції щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката викладені в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №821/1594/17 (адміністративне провадження №К/9901/39873/18), від 08.05.2018 у справі №810/2823/17 (адміністративне провадження №К/9901/7937/18), від 23.04.2019 по справі №826/9047/16.

Суд зазначає, що нормами КАС України передбачено співмірність гонорару адвоката, тобто заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Таким чином, суд частково погоджується з відповідачем про неспівмірність заявленої суми витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу.

Отже, вимоги позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. підлягають частковому задоволенню в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП: 44118663) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у запорізькій області від 09.12.2020 № 1, яким застосовано суму штрафних санкцій у розмірі 500 000,00 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.) та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500,00 грн., пов`язані з розглядом справи №280/2681/21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 09.08.2021.

Суддя Ю.В. Калашник