Справа № 640/19916/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2021 року м. Київ № 640/19916/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) (далі - відповідач-1, ГУ ДФС у м. Києві), Державної фіскальної служби України (, 04053, м. Київ, Львівська площа, буд. 8) (далі - відповідач-2, ДФС України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.09.2018 №, від 12.09.2018 №, визнання протиправним та скасування рішення від 19.11.2018 №18023/У/99-99-11-02-01-14.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 01.01.2012 по 30.09.2012 у нього була неузгоджена система оподаткування, а тому він вважав, що перебуває на спрощеній системі оподаткування та добровільно подавав відповідну звітність та сплачував єдиний податок за зазначений період, як особа, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Позивач наголошує, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб у частині доходів, що отримані в результаті господарської діяльності фізичної особи.

Враховуючи зазначене, позивач вважає податкові повідомлення-рішення від 12.09.2018 №, від 12.09.2018 № необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.

Також, позивач зазначає, що в спірному рішенні ДФС України від 19.11.2018 №18023/У/99-99-11-02-01-14 зазначено: «ФОП ОСОБА_2 у період 01.01.2012 по 30.09.2012 отримано дохід у сумі 331759,75 грн. від торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу, та від ТОВ «Юридична компанія» (код 36867530), ТОВ «ОТП Кредит» (код 37166184), від ТОВ «ІСК Трансекспо» (код 21548802), ТОВ «РКС-Телеметрія» (код 40713924)», «як свідчать обставини справи, згідно наданих на перевірку документів встановлено, що за період з 01.01.2012 по 30.09.2012 ФОП ОСОБА_2 отримував дохід від здійснення роздрібної торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу».

Позивач стверджує, що ним не здійснювалась діяльність з торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу, а лише здійснювалась діяльність з надання юридичних послуг та послуг з питань комерційної діяльності, дохід від якої відповідачі безпідставно віднесли до здійснення роздрібної торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу, оскільки до зазначених видів діяльності йому не було відмовлено у реєстрації платником єдиного податку, відтак рішення від 19.11.2018 №18023/У/99-99-11-02-01-14 є необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив відповідача-1.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за результатами перевірки встановлено, що згідно даних Інформаційної бази ГУ ДФС у м. Києві, платник податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 по 30.09.2012 перебував на загальній системі оподаткування (ухвала Вищого адміністративного суду України від 12.03.2013 №К/9991/59667/12).

Відповідач стверджує, що відповідно до облікових даних ФОП ОСОБА_2 визначено, зокрема, вид діяльності КВЕД 47.77 - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в ювелірних магазинах.

За доводами відповідача, на дотримання вимог підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, ДПІ у Подільському районі м. Києва рішенням від 20.01.2012 №539/У/17-223 скасовано реєстрацію ФОП ОСОБА_2 платником єдиного податку. Зазначене рішення було оскаржено ФОП ОСОБА_2 у судовому засіданні та відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2012 №2а-1915/12/2670 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.03.2013 №К/9991/59667/12 рішення ДПІ залишено без змін.

Відповідач зазначає, що ФОП ОСОБА_2 з 01.01.2012 по 30.09.2012 здійснював діяльність з роздрібної торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу, перебуваючи на загальній системі оподаткування, обліку та звітності. На підставі заяви ФОП ОСОБА_2 від 06.09.2012 про застосування спрощеної системи, з 01.10.2012 ФОП ОСОБА_2 став платником єдиного податку.

За доводами відповідача, ФОП ОСОБА_2 у період з 01.01.2012 по 30.09.2012 отримав дохід у сумі 331 759,75 грн. від торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу та від ТОВ «Юридична компанія» (код 36867530), ТОВ «ОТП Кредит» (код 37166184), від ТОВ «ІСК Трансекспо» (код 21548802), ТОВ «РКС-Телеметрія» (код 40713924), а тому ця сума включається до складу загального оподаткованого доходу та оподатковується ставками, визначеними пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України.

Відповідач вказує на те, що податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2012 рік ФОП ОСОБА_2 не подано, тому з урахуванням вимог підпункту 102.2.1 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України грошові зобов`язання нараховуються за період діяльності з 01.01.2012 по 30.09.2012 без дотримання строку давності визначеного в пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, а тому спірними податковими повідомленнями-рішеннями донараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 56184,56 грн. та суму штрафних санкцій у розмірі 170,00 грн., відтак такі рішення є законними та не підлягають скасуванню.

Відзив відповідача-2.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Додаткові пояснення позивача.

Позивач наголошує, що 26.05.2017 було здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, а спірні рішення винесені вже після припинення його підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, а тому зобов`язання щодо сплати штрафних санкцій, відповідно до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вже не має.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення зазначених в ній недоліків. В межах встановленого судом строку недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою суду від 24.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, враховуючи пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку платника податків ОСОБА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 30.09.2012, з 01.01.2015 по 26.05.2017, дотримання вимог обліку та збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 26.05.2017.

Документальною позаплановою виїзною перевіркою самозайнятої особи ОСОБА_1 встановлено порушення:

- підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України не подано декларацію про майновий стан та доходи за період з 01.01.2012 по 30.09.2012;

- пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, занижено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 56184,56 грн.;

- абз. 1 пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» донараховано єдиного соціального внеску за 2012 рік на загальну суму 54448,50 грн.;

- статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не подана до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві таблиця №1 до Звіта про нарахування доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2012 рік;

- пунктів 1, 2, 3 статті 3 Закону України «Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» проводились розрахункові операції у готівковій формі без використання зареєстрованих, опломбованих у встановленому порядку та переведених у фіскальний режим роботи реєстраторів розрахункових операцій.

За результатами перевірки складений акт від 29.08.2018 №3577/26-15-42-03-30-.

На підставі акту перевірки винесено податкові повідомлення-рішення від 12.09.2018 №, яким нараховано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 170,00 грн., від 12.09.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 70230,70 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням у розмірі 56 184,56 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 14046,14 грн.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав скаргу до ДФС України.

ДФС України рішенням від 19.11.2018 №18023/У/99-99-11-02-01-14, скаргу ФОП ОСОБА_1 задовольнила частково, податкові повідомлення-рішення від 12.09.2018 №, № залишила без змін, а податкове повідомлення-рішення від 12.09.2018 № скасувала.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, а спірні рішення неправомірними, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Суд відхиляє доводи позивача про безпідставність оскаржуваних рішень у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, а тому у нього відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску за спірний період.

Згідно з підпунктом 20.1.4 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Підпункт 78.1.7 Податкового кодексу України передбачає здійснення документальної позапланової перевірки у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

З метою використання єдиної раціональної методики обліку платників податків і зборів у контролюючих органах розроблено Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року №1588 (далі по тексту - Порядок №1588).

Відповідно до підпункту 1, 6 пункту 11.21. розділу ХІ Порядку №1588 підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки.

Дата зняття з обліку фізичної особи - підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою №6-ОПП. Номер зняття з обліку відповідає номеру відповідного запису в журналі за формою №6-ОПП.

Дані про зняття з обліку фізичної особи - підприємця передаються контролюючим органом за основним місцем обліку такого платника податків до Єдиного державного реєстру із зазначенням: дати та номера запису про зняття з обліку, назви та ідентифікаційного коду контролюючого органу, у якому платника податків знято з обліку.

Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу річну податкову декларацію за звітний рік, у якому проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Враховуючи викладене, припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця не скасовує податковий обов`язок та не звільняє відповідну особу від сплати усіх податків та зборів, оскільки наведене не передбачено ПК України.

Що стосується спірних рішень, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 167.1 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку становить 15 та 17 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних, у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

У скарзі, як і в адміністративному позові, позивач стверджує, що остаточне рішення у його справі винесено Вищим адміністративним судом України 12.03.2013 та відмовлено йому у видачі свідоцтва платника єдиного податку, оскільки обраний вид діяльності «роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами» суд розцінив як видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінним камінням, у тому числі органогенного утворення, а такі суб`єкти господарювання не можуть бути платниками єдиного податку. Разом з тим, до винесення зазначеного рішення суду вищої інстанції, судом першої інстанції ухвалено рішення на користь позивача та зобов`язано ДПІ у Подільському районі м. Києва видати свідоцтво платника єдиного податку, тому, як зазначає позивач, він вважав себе платником єдиного податку та добросовісно подавав звітність та сплачував ЄСВ як особа, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Також позивач стверджує, що окрім зазначеної вище діяльності, ним також здійснювалася діяльність щодо надання юридичних послуг та послуг з питань комерційної діяльності, щодо яких йому не відмовляли у видачі свідоцтва, проте з невідомих йому причин суми по сплаті за зазначені послуги були зараховані як «діяльність з торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу», що на його думку доводить неправомірність спірних рішень.

Рішенням ДФС України від 19.11.2018 №18023/У/99-99-11-02-01-14 відмовлено у задоволенні скарги позивача, зокрема з тих підстав, що виходячи з судових рішень, у період з 01 січня по 30 вересня 2012 року позивач перебував на загальній системі оподаткування та отримував дохід.

З такими висновками відповідачів погоджується й суд та зазначає, що власні трактування та помилкове сприйняття позивачем законодавства та добросовісність за його твердженнями поведінки, як платника податків, не відміняють та не змінюють висновків судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі №2а-1915/12/2670, відповідно до яких встановлено, що у період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування. При цьому посилання позивача на рішення суду першої інстанції у зазначеній справі не заслуговують на увагу, оскільки подальшими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2012 було скасовано, тому висновки, на які посилається позивач не набрали законної сили та не є чинними.

Що стосується оскарження рішення ДФС України, слід зазначити, що частиною 3 статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту наведених норм слідує, що для цілей кваліфікації спору як юридичного, предмет оскарження повинен мати юридичне значення, дійсно створювати юридичний конфлікт між учасниками певних відносин.

Відповідно, до суду можуть бути оскаржені, крім іншого, певні дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які створюються юридичні наслідки.

Суд має повноваження розглядати та вирішувати справу у межах своєї юрисдикції, якщо має місце юридичний спір.

З позиції Європейського суду з прав людини стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не застосовується у провадженнях, у яких немає спору між сторонами, чи у односторонніх провадженнях, у яких немає двох сторін спору, та за відсутності прав у якості предмету спору (Alaverdyan v. Armenia, (dйc.), «Алавердян проти Вірменії», §35).

У даному випадку позивач заявив вимогу щодо оскарження рішення ДФС України (щодо спірних рішень) за результатами розгляду скарги, яке по своїй значимості у спірних відносинах не створює будь-яких наслідків, оскільки такі наслідки створюють саме оскаржувані ППР, а не рішення за результатами їх оскарження в адміністративному порядку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що на даний час підстави та предмет позову не створюють значення «юридичного спору», а відтак відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, враховуючи вищевикладене у сукупності, за результатами розгляду справи, дослідження та оцінки доказів у справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 251, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України.

Суддя О.А. Кармазін