Справа № 520/12394/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

12.08.2021р. справа №520/12394/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа -Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) ОСОБА_2,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник, громадянин, запитувач) у порядку адміністративного судочинства сформулював вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до Постанови КМУ від 9 жовтня 2019 № 870 щодо ненадання витягу з Єдиного Державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_2 та неповідомлення причини незастосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» до нього; 2) зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до Постанови КМУ від 09.10.2019р. №870 надати витяг з Єдиного Державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_2 та повідомити причини незастосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» до нього.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що відносно ОСОБА_2 мають застосовуватись обмеження у проходженні кадрової публічної служби згідно з Законом України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади" у зв`язку із минулою роботою на посадах заступника керівника прокуратури області та керівника прокуратури області понад 365 календарних днів поспіль.

Відповідач, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Харків) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, Управління, МРУ, орган публічної адміністрації) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що вчинене управлінське волевиявлення цілком узгоджується як із нормами закону, так і з обставинами фактичної дійсності. Наголошував, що Управління не є адміністратором Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" і не отримувало документів, котрі підлягають внесенню до цього реєстру відносно третьої особи.

Третя особа, ОСОБА_2 , з поданим позовом не погодився, посилаючись на безпідставність сформульованих заявником вимог. Наголошував, що під час проходження служби в органах прокуратури України зразково виконував Присягу прокурора, не вчиняв жодних незаконних, неправомірних чи протиправних дій, котрі б призвели до виникнення обмежень у проходженні кадрової публічної служби в Україні.

Ухвалою суду від 12.07.2021р. позов було прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження і призначив підготовче судове засідання у справі на 02.08.2021р.

26.07.2021р. до суду надійшов відзив на позов.

До вказаного судового засідання позивач не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

У засіданні 02.08.2021р. судом було закрито підготовче провадження і призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.08.2021р., до якого представники сторін також не прибули.

Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладені міркування, зважаючи на незмінність завдання адміністративного судочинства в усіх категоріях судових спорів, на запроваджений ст.9 КАС України обов`язок адміністративного суду самостійно з`ясувати об`єктивну істину у спорі за власною ініціативою безвідносно до вимог, доводів, аргументів та правових позицій сторін, а також на обсяг добутих по справі доказів, суд доходить до переконання про відсутність потреби у проведенні подальших усних слухань та наявність підстав для вирішення спору у порядку письмового провадження, позаяк приєднані до справи документи повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

ОСОБА_2 проходив публічну службу в органах прокуратури України, у період 31.10.2012р.-04.06.2013р. обіймав посаду першого заступника прокурора Чернівецької області, а у період 04.06.2013р.-28.02.2014р. обіймав посаду прокурора Закарпатської області, був звільнений з посади за власним бажанням 28.02.2014р. у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років.

30.06.2021р. року мала подія звернення зацікавленої особи, а саме заявника, ОСОБА_1 , до Управління із письмовим листом з приводу надання офіційного витягу з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" щодо наявності або відсутності інформації про ОСОБА_2 .

За цим зверненням Управлінням було вчинено владне управлінське волевиявлення у формі відмови, втіленої у листі від 05.07.2021 р. №23926/52158/24/21/10.2.

Як з`ясовано судом, вчинена відмова умотивована тим, що згідно з національним законодавством України зацікавлена особа - гр. ОСОБА_1 - не належить до кола суб`єктів права, котрі можуть ініціювати процедуру видачі витягу з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Окрім того, вчинена відмова умотивована також судженнями про те, що національним законом України до компетенції органів юстиції не віднесено вирішення питання про поширення на публічних службовців з категорії атестованих працівників прокуратури України застережень згідно з Законом України «Про очищення влади».

Не погодившись із відповідністю закону вчиненого органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У силу приписів ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суд відмічає, що правовідносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.10.1992р. №2657-XII «Про інформацію», Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР «Про розгляд звернень громадян», Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, а також практичної реалізації права на участь в управлінні державними і громадськими справами, права на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, практичної реалізації права на позасудовий захист прав і законних інтересів регламентовані, насамперед, приписами Закону України від від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі за текстом - Закон №393/96-ВР).

Так, згідно з ст. 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Приписами ст.ст.14-16 Закону №393/96-ВР звернення розподілені законодавцем за критерієм предмету порушеного ініціатором питання за категоріями пропозицій (зауважень) (ст.14), заяв (клопотань) (ст.15), скарг (ст.16).

При цьому, у силу ст.12 Закону №393/96-ВР дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", законами України "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження".

Отже, Закон №393/96-ВР є базовим актом законодавства у питанні визначення порядку вирішення звернень громадян, що між тим, як у силу приписів ст.12 означеного закону, так і у силу інших спеціальних актів законодавства не виключає випадків існування іншого порядку вирішення звернень громадян.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02.10.1992р. №2657-XII «Про інформацію» (далі за текстом - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України від 13.01.2011р. №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі за текстом - Закон № 2939-VI).

За визначенням ч.1 ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Суб`єкти, котрі є розпорядниками публічної інформації перелічені законодавцем у ст.13 Закону №2939-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Отже, Управління з огляду на правовий статус територіального органу Міністерства юстиції України явно та очевидно належить до категорії розпорядників публічної інформації.

У п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За змістом ч.1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

За правилами ст.16 Закону №2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом (ч.1 ст.16); запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації (ч.2 ст.16).

У розумінні ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Пунктом 5 ч.1 ст.24 Закону №2939-VI передбачено, що відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

Між тим, приєднаними до справи доказами засвідчено, що заявник не звертався у спірних правовідносинах до Управління у порядку Закону №2939-VI.

Частиною 1 ст.15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

У силу частин 3-4 ст.15 Закону №393/96-ВР відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (ч.3 ст.15 Закону №393/96-ВР); Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч.4 ст.15 Закону №393/96-ВР).

Статтею 18 Закону №393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

За правилами ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Водночас із цим, суд відмічає, що суспільні відносини з приводу обігу публічної інформації, окресленої нормами Закону України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади" (далі за текстом - Закон №1682-VII), регламентовані саме приписами Закону №1682-VII, положенням якого за критерієм - предмет правового регулювання слід віддати перевагу порівняно з згаданими вище законами України.

Так, у розумінні ч.1 ст.1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст.1 Закону №1682-VII визначено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відправляючи правосуддя по даному спорі, суд бере до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019р. по справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18 та № 47749/18), указано, що стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади», то заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента ОСОБА_3 , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

У названому рішенні також указано, що, зокрема, заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_3 став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду; поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент ОСОБА_3 ; безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента ОСОБА_3 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 23.06.2021р. у справі №826/20075/14 у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» (Case of Polyakh and others v. Ukraine) (заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року) висновується, що застосування до осіб заборон, передбачених частиною третьою статті Закону України «Про очищення влади», може здійснюватися виключно крізь призму приписів частини другої статті 1 цього Закону, тобто з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України - ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та з урахуванням відповідних принципів, зокрема, верховенства права, презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності, тобто, має бути доведено, що відповідна особа причетна до дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України - ОСОБА_3 , чи таких, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо.

Тому суд доходить до переконання про те, що люстрація підлягає застосуванню не як загальне покарання окремої категорії публічних службовців безвідносно до події існування чи відсутності вини у якості обов`язкового елементу складу протиправного діяння, а як індивідуальний захід персонального кадрового впливу за усвідомлене вчинення громадянином України діяння з підриву безпеки Держави Україна, тобто вчинення діяння такого змісту, ступеня та наслідків, котрі призводять до виникнення реальних ризиків чи загрози життєво важливим інтересам держави Україна.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України. Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості.

Однак, згідно з ч.4 ст.5 Закону №1682-VII у редакції Закону України від 21.12.2016р. №1798-VIII організація проведення перевірки осіб (крім суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Частиною 1 ст.7 Закону №1682-VII визначено, що відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України. Відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною четвертою статті 1 цього Закону, оприлюднюються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та вносяться до Реєстру протягом трьох робочих днів з дня надходження із Державної судової адміністрації України до Міністерства юстиції України наданої з Єдиного державного реєстру судових рішень електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили. Державна судова адміністрація України надсилає до Міністерства юстиції України таку електронну копію рішення суду не пізніш як на десятий день з дня набрання ним законної сили.

Як то передбачено ч.2 ст.7 Закону №1682-VII, інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається: на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування; на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів; під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі; у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.

У ході розгляду спору судом достеменно установлено, що заявник не звертався до Управління із письмовою заявою у порядку Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» з приводу надання відомостей з приводу включення третьої особи до Реєстру.

При цьому, суд зазначає, що заявник не має ані суб`єктивного публічного права, ані матеріального публічного інтересу в отриманні цієї інформації саме у формі витягу із Реєстру, адже за визначенням ст.1 Закону України від 02.10.1992р. №2657-XII «Про інформацію» та ст.1 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» інформацією є саме відомості, задокументовані будь-якими засобами та на будь-яких носіях.

Тому письмова відповідь органу публічної адміністрації на звернення приватної особи із викладенням усіх суттєвих та істотних об`єктивних даних не може бути кваліфікована у якості відмови від надання інформації, позаяк у даному випадку зміст письмового документа повинен мати беззаперечну перевагу над формою документа.

До того ж ч.3 ст.7 Закону №1682-VII визначено, що Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону. Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

Отже, зміст ч.3 ст.7 Закону №1682-VII повністю виключає не лише саму подію, а й навіть ймовірність як порушення суб`єктивного публічного права заявника у спірних правовідносинах, так і ущемлення публічного інтересу у спірних правовідносинах, позаяк достатній обсяг інформації про минулу професійну діяльність третьої особи як атестованого працівника органів прокуратури України підлягає розміщенню у режимі абсолютно відкритого та безперешкодного доступу.

Окрім того, з ч.3 ст.7 Закону №1682-VII випливає, що Міністерство юстиції України наділено законодавцем повноваженнями виключно на внесення відповідних відомостей до Реєстру, а не до вчинення власних управлінських дій з приводу створення таких відомостей відносно атестованих працівників прокуратури України.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд також вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли включення публічного службовця до Реєстру повинно бути обумовлено не лише подією знаходження громадянина на конкретній посаді у штаті державного органу, а й доведенням в установленому законом порядку факту вчинення цим громадянином власних усвідомлених та умисних діянь, на усунення наслідків яких були спрямовані норми Закону №1682-VII.

Стосовно третьої особи заявник доказів вчинення згаданих діянь до матеріалів справи не подав.

Натомість, суд зважає, що згідно з копіями поданих до матеріалів справи документів, третя особа - громадянин України ОСОБА_2 - у період 31.10.2012р.-04.06.2013р. обіймав посаду першого заступника прокурора Чернівецької області, а у період 04.06.2013р.- 28.02.2014р. обіймав посаду прокурора Закарпатської області.

Третя особа була звільнена з посади прокурора Закарпатської області 28.02.2014р. у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України та ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», тобто до набрання чинності нормами Закону України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади".

З указаної дати ані органи прокуратури України, ані будь-які правоохоронні органи системи Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Служби безпеки України, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань не порушували процедур застосування люстраційних обмежень щодо ОСОБА_2 та процедур притягнення до відповідальності за причетність ОСОБА_2 до діяльності оточення Президента України - ОСОБА_3 .

Указана обставина сприймається судом у якості доказу непричетності ОСОБА_2 до діяльності оточення Президента України - ОСОБА_3 .

Судом не знайдено об`єктивних даних про те, що Офісом Генерального прокурора відповідно до постанови КМУ від 16.10.2014р. №563, якою затверджено перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", виявлені відомості щодо люстраційних заборон, які можуть бути застосовані до третьої особи.

Згідно із згаданим вище переліком Мін`юстом проводиться перевірка щодо інформація з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади", про наявність або відсутність відомостей про особу.

Між тим, у тексті позову самим заявником визнано, що у згаданому Реєстрі відомості щодо ОСОБА_2 як особи, котра у період 31.10.2012р.-04.06.2013р. обіймала посаду першого заступника прокурора Чернівецької області, а у період 04.06.2013р.-28.02.2014р. обіймала посаду прокурора Закарпатської області - відсутні.

Окрім того, окружним адміністративним судом за власною ініціативою у цілях з`ясування об`єктивної істини безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору у порядку ч.4 ст.9 КАС України в Єдиному державному реєстрі судових рішень не знайдено відповідних рішень органів судової влади України з приводу застосування до третьої особи будь-яких обмежень за Законом України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади".

До того ж, згідно із копією довідки МВС України №1139053 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 29.07.2021 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Відтак, об`єктивних даних, котрі засвідчували б причетність ОСОБА_2 до вчинення будь-яких організаційно-правових заходів, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки, оборони чи територіальної цілісності України, що спричинило порушення прав і свобод людини, заходів, спрямованих на перешкоджання реалізації конституційного права громадян України збиратися мирно і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації або спрямовані на завдання шкоди життю, здоров`ю, майну фізичних осіб, судом у порядку ч. 4 ст. 9 КАС не виявлено.

Тривала відсутність у часі (понад сім календарних років) будь-яких претензій компетентних органів державної влади України до ОСОБА_2 сприймається судом як відсутність розумних правових підстав для застосування до згаданого громадянина заборон, визначених частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України від 16.09.2014р. №1682-VII "Про очищення влади".

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з достатньою повнотою, помилок у тлумачення належної норм права не припустився, унаслідок вчинене управлінське волевиявлення цілком узгоджується як із змістом нормативного регламентування, так і з суттю, предметом та наслідками діяння заявника та кадровою професійною діяльністю третьої особи.

Відтак, факт порушення прав та інтересів заявника слід визнати недоведеним, що є передбаченою процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з"ясування об"єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, а також оцінки обставин фактичної дійсності та доводів учасників спору.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко