Справа № 420/591/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/591/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства юстиції України (вул.Городецького,13, м.Київ, 01001), Головного територіального управління юстиції в Одеській області (вул.Б.Хмельницького,34, м.Одеса, 65007), Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул.Б.Хмельницького,34, м.Одеса, 65007) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за результатом якого позивач просить (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.10.2020р.):

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» 3983/к від 20.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»» № 1787/к від 23.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ;

поновити на роботі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом поновлення на рівнозначній посаді категорії «Б» заступника начальника Управління начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одeca) ();

стягнути 3 Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса ) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі 25 395, 10 грн.;

зобов`язати відповідачів подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що органи державної виконавчої служби відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 4053/5 від 17.12.2019 «Про відділи державної виконавчої служби» вивели зі складу головних територіальних управлінь юстиції в областях та ввели їх до складу міжрегіональних управлінь, тобто відбулося фактично перейменування органів державної виконавчої служби.

25.10.2019 позивачку було попереджено про припинення державної служби на підставі 1№ частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з пункту ліквідацією Головного територіального управління в Одеській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к «Про звільнення», ОСОБА_1 звільнена з займаної посади 26.12.2019 відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з припиненням державної служби. Належним чином завіреної копії наказу мені надано не було, лише фотокопію.

Наказ Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к «Про звільнення» був оголошений наказом від 23.12.2019 № 1787-к Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»».

Позивачка вважає, що зазначений вище наказ Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к та наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 23.12.2019 № 1787-к с такими, що прямо суперечать вимогам чинного законодавства, грубо порушують її право на працю.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по вказаній справі на « 27» лютого 2020 року о « 10» годині « 00» хвилин за участю сторін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року зупинено провадження по справі №420/591/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року поновлено розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Задоволено клопотання позивача від 02.12.2020 року (вхід.№51514/20) про зупинення провадження у справі №420/591/20. Зупинено провадження по справі №420/591/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на « 13» травня 2021 року о « 12» годині « 00» хвилин за участю сторін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду у справі №420/591/20.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року призначено наступне судове засідання на « 27» липня 2021 року о « 12» годині « 00» хвилин за участю сторін. Зупинено провадження по адміністративній справі №420/591/20 до моменту надання позивачем додаткових письмових доказів по справі, а саме до 27.07.2021 року.

В судовому засіданні у справі №420/591/20 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначеному на 05 серпня 2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

27 лютого 2020 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач адміністративний позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні зазначивши, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, у тому числі Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, та утворено, як юридичну особу публічного права, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Попередженням від 25.10.2019 в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції (додається) позивача попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1№ частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції Одеській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

З вище вказаним попередженням Позивач ознайомився особисто під підпис 25.10.2019 року.

Відповідач зазначає, що Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження» (набрав чинності 25.09.2019) внесені зміни, зокрема, до статті 87 Закону.

Так з прийняттям Закону України від 19.09.2019 № 117-IX зі статті 87 Закону, що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення його штату або чисельності, виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.

Не містить обов`язку роботодавця/суб`єкта призначення пропонувати іншу рівноцінну посаду у випадку ліквідації державної служби і КЗпП.

Крім того відповідач зазначає, що посилання позивача на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП є безпідставним, оскільки позивача було звільнено за спеціальною нормою, а саме - за пунктом 1№ частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу).

Таким чином відповідач зазначає. що при звільненні позивача діяв відповідно до норм чинного законодавства та прав позивача не порушив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 працює в системі органів юстиції з 27.01.2003 року, безпосередньо в системі державної виконавчої служби.

На підставі наказу Міністерства юстиції України № 498/к від 01.02.2017р. ОСОБА_1 призначена на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Зазначений наказ було оголошено наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області № 107-к від 01.02.2017.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» № 870 від 09.10.2019 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, серед яких Головне територіальне управління юстиції в Одеській області.

Попередженням від 25.10.2019 в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції (додається) позивача попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1№ частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції Одеській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

З вище вказаним попередженням Позивач ознайомився особисто під підпис 25.10.2019.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к «Про звільнення», ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 26.12.2019 відповідно до пункту 1№ частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з припиненням державної служби.

Наказ Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к «Про звільнення» був оголошений наказом від 23.12.2019 № 1787-к Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»».

Позивач вважає, що зазначений наказ Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3983/к та наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 23.12.2019 № 1787-к є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушує право позивача на працю, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами Закону № 889-VIII.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 80 Цивільного кодексу України (далі ЦК) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Частиною другою статті 81 ЦК передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (частина третя статті 81 ЦК).

Відповідно до положень частини першої статті 104 ЦК юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 110 ЦК юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі Закон № 3166-VI) регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.

Згідно із приписами частини першої статті 5 Закону № 3166-VI міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Відповідно до положень частини першої статті 13 вказаного Закону територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Постановою № 870 було вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

У пункті 3 вказаної Постанови передбачено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

Здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління юстиції у м. Севастополі, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Таким чином, суд вважає, що внаслідок реалізації приписів Постанови № 870 фактично відбулася реорганізація державного органу - Мінюсту шляхом ліквідації та утворення його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права, а не ліквідація державного органу, яким у спірних правовідносинах виступає Мінюст.

Суд звертає увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ (який набрав чинності 25.09.2019) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.

Зокрема, додатковим пунктом 1-1 частини першої Закону № 889-VIII було передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією державного органу, а також виключено із частини третьої цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Окрім того, частину п`яту статті 22 Закону № 889-VIII викладено у такій редакції: «У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу».

Разом з тим, відповідно до приписів частини п`ятої статті 40 КЗпП (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

З огляду на викладене, з набранням чинності з 25.09.2019 Законом №117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін.

Ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-ІХ (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-ІХ змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону №117-ІХ визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону № 889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому, виключення зі статті 87 Закону № 889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 №440-IX та від 23.02.2021 №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).

З огляду на викладене, суд вважає, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших своїх територіальних органів (реорганізації) Міністерство юстиції України було зобов`язане додержуватися встановленого КЗпП України порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої (ліквідованої) установи.

Натомість, як встановлено судом, Мінюст не запропонував позивачу жодної вакансії, незважаючи на те, що з моменту попередження про наступне звільнення і до фактичного її звільнення у Південному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) - правонаступнику Головного територіального управління юстиції в Одеській області були наявні вакантні посади.

Суд зазначає, що Основним Законом України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга статті 22); при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22); громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання захисту трудових прав громадян, зазначав, що:

- держава, забезпечуючи стабільність трудових правовідносин, здійснює їх нормативне регулювання з метою створення справедливих, безпечних і сприятливих для життя і здоров`я умов праці, підвищення її продуктивності, гарантування рівності прав та можливостей кожного працівника, збереження його працездатності, трудового довголіття, захисту на випадок безробіття; законодавча діяльність у сфері регулювання праці, зокрема щодо умов та порядку припинення трудових правовідносин, має відповідати нормам і принципам, визначеним у Конституції України, а також узгоджуватися із міжнародними зобов`язаннями, які випливають з участі України у діяльності міжнародних організацій (абзац шостий пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019);

- зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права; вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці (абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (далі - Конвенція № 158) вона поширюється на всі галузі економічної діяльності та на всіх осіб, які працюють за наймом (пункт 1 статті 2); трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби (стаття 4).

В Основному Законі України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43).

Невід`ємним елементом реалізації конституційного права на працю є забезпечення державою належних гарантій від незаконного звільнення.

Звільнення може вважатись таким, що відповідає припису частини шостої статті 43 Конституції України, якщо воно здійснено на підставі закону, норми якого відповідають вимогам верховенства права, потреба звільнення спрямована на досягнення правомірної (легітимної) мети, а застосовані при звільненні особи заходи є домірними (пропорційними).

З огляду на викладене суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення» 3983/к від 20.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 та визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»» № 1787/к від 23.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 .

Як вже зазначено вище, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.

Разом з цим, слід звернути увагу, що Верховний Суд України у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 сформував правову позицію, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16 та від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а.

Суд зазначає, що обираючи спосіб захисту порушеного права позивача шляхом покладення на відповідача обов`язку перевести позивача на аналогічну посаду першого заступника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), не врахував приписів частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі незаконного звільнення працівника, він повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі встановлення того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Як встановлено, позивач перед звільненням обіймала посаду заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Про наступне вивільнення позивач була персонально попереджена 25 жовтня 2019 року. Вакантних посад позивачу не запропоновано.

Додатково суд звертає увагу на те, що заяв про переведення її на посаду категорії «Б» заступника начальника Управління начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одeca) позивачка не подавала, як і не виявляла згоду на переведення на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), як того вимагають приписи частини другої статті 41 Закону № 889-VIII.

Отже, позивач повинна бути поновлена на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 26.12.2019р.

Правові наслідки незаконного звільнення працівника з роботи передбачені статтею 235 Кодексу законів про працю України. Так, вказана стаття передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина 2).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 2 розділу ІІ вказаного Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 виданої Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одeca) заробітна плата позивачки за два останні місяці перед звільненням склала: за жовтень 2019р. - 25696,22грн.; за листопад 2019р. - 23912,83грн.

Крім того судом встановлено, що в період з січня 2020р. по липень 2021р. позивачка працювала у ДП «Інвестжитло» та отримала заробітну плату у розмірі 383752,82грн.

Таким чином, судом встановлено, що за період з 26.12.2019рю по 01.08.2021р. позивачка мала б отримати заробітну плату в органі юстиції 757389,59грн.

Різниця складає: 757 389, 59 грн. - 383 752, 82 грн. = 373 636, 77 грн.

Таким чином на користь ОСОБА_1 , слід стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одeca) середній заробіток в сумі 373 636, 77 грн. за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 173, 195, 241, 248, 256, 294, КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» №3983/к від 20.12.2019 року.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»» №1787/к від 23.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 .

4. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 26.12.2019 року.

5. Стягнути із Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 різницю у середньому заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2019р. по 01.08.2021 р. в розмірі 373636,77 грн.

6. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний суддею 16.08.2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С.Єфіменко