Справа № 620/6113/21
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2021 року Чернігів Справа № 620/6113/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лобана Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Куликівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Куликівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 25 лютого 2021 року про затвердження погодженого «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області» та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0663 та зобов`язати Куликівську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області розглянути в передбаченому законом порядку заяву (клопотання) ОСОБА_1 від 25 лютого 2021 року про затвердження погодженого «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області» і надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0663 та ухвалити мотивоване рішення по суті заяви.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він неодноразово подавав до відповідача заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з необхідним пакетом документом, однак Куликівська селищна рада систематично, з 2019 року, ухиляється від виконання імперативного обов`язку, визначеного статтею 118 Земельного кодексу України щодо прийняття відповідного рішення.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено сторонам термін для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

У встановлений судом строк відповідач надав відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та зазначив, що ОСОБА_2 не наведено у позові яке саме його право порушено, оскільки при не прийнятті оскаржуваного рішення Куликівською селищною радою не порушено його конституційне право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Так, в даному випадку позивача не задовольняє те, що відповідачем не прийнято рішення про затвердження розробленого ним проекту землеустрою. Також Куликівська селищна рада вважає, що її дії не можна розцінювати як відмову, оскільки заява ОСОБА_2 виносилась на розгляд пленарних засідань сесій селищної ради, а рішення селищною радою у формі відмови в задоволенні заяв не приймалось та не ставилось на голосування депутатів. Відповідач зазначив, що рішення селищною радою за заявами позивача не прийнято, так як проект рішення не отримав необхідної кількості голосів на підтримку. Крім того, Куликівська селищна рада зазначила, що вирішення спірного питання належить до дискреційних повноважень відповідача.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Куликівська селищна рада подала заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримала наведену у відзиві позицію та просила відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

На замовлення ОСОБА_2 уповноваженим органом було розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:0663, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Дрімайлівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області.

Відповідно до матеріалів справи, починаючи з 2019 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до Куликівської селищної ради із заявами про затвердження вказаного вище проекту землеустрою (заяви від 18.03.2019, від 13.11.2019, від 27.11.2020, 10.12.2020). Остання заява подана позивачем 25.02.2021. До вказаних заяв ОСОБА_2 було долучено відповідний пакет документів.

Листом від 26.03.2021 за №0518/585 відповідач повідомив ОСОБА_2 , що рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до останньої заяви від 25.02.2021 не прийнято. Підстави неприйняття не зазначені.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україна визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, згідно частин 2 та 3 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).

За правилами частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно із статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Вимогами частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки здійснюється відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. При цьому, чинним законодавством передбачено, що затвердження проекту землеустрою або відмова у такому затвердженні здійснюється виключно на пленарних засіданнях ради та оформлюється відповідним рішенням.

Водночас, Куликівська селищна рада у законодавчо визначений строк заяву позивача про затвердження проекту землеустрою не розглянула, рішення про затвердження наданого ОСОБА_2 проекту або про відмову - не прийняла.

Отже, відсутність належним чином оформленого рішення про затвердження проекту землеустрою або про відмову у такому затвердженні, після спливу встановленого законом двотижневого строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, що суперечить вимогам статей 20 та 186-1 Земельного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення за заявою позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:002:0663 для ведення особистого селянського господарства за межами території Дрімайлівської сільської ради є обґрунтованими та такими, що мають бути задоволені.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача розглянути в передбаченому законом порядку заяву (клопотання) від 25.02.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та ухвалити мотивоване рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одночасно, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів справи та відповідачем не заперечується, що ОСОБА_2 починаючи з 2019 року неодноразово звертався до Куликівської селищної ради із заявами про затвердження поданого ним проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (заяви від 18.03.2019, від 13.11.2019, від 27.11.2020, 10.12.2020). Остання заява подана позивачем 25.02.2021. До вказаних заяв ОСОБА_2 долучено відповідний пакет. Однак відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, відповідне рішення за наслідками розгляду вказаних заяв так і не прийняв, у зв`язку із тим, що проект не був підтриманий депутатами. Наведене підтверджується копіями витягів із засідань сесій Куликівської селищної ради із результатами поіменного голосування.

Разом з тим, суд звертає увагу, що поданий позивачем проект землеустрою був досліджений Постійною комісією Куликівської селищної ради з питань депутатської діяльності, регламенту, законності, екології та аграрних ресурсів і за наслідками вивчення комісією було рекомендовано його затвердити, оскільки зауваження та пропозиції щодо проекту не надійшли. Аналогічні пропозиції надані і на спільних засіданнях постійних комісій Куликівської селищної ради, що підтверджується відповідними витягами з протоколів, наявних у матеріалах справи. Незважаючи на надані профільним комітетом рекомендації, відповідач протягом тривалого часу уникає від покладеного на нього обов`язку та відповідне рішення не приймає.

Доводи відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження Куликівської селищної ради є необґрунтованими, враховуючи таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 (справа №825/602/17).

У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його затвердженні, регламентовано Земельним кодексом України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен затвердити проект. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або не затвердити (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не прийнято жодного рішення щодо поданої позивачем заяви про затвердження проекту землеустрою у строк, закріплений Земельним кодексом України, що ставить ОСОБА_2 у правову невизначеність та є недопустимим у відповідності до змісту та сутності принципів верховенства права і законності, а також порушує конституційні права ОСОБА_2 щодо розгляду його заяви органом місцевого самоврядування.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» №33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» №48939/99, «Moskal v. Poland» №10373/05).

З урахуванням зазначеного, керуючись статтями 6, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити у повному обсязі шляхом зобов`язання Куликівської селищної ради розглянути заяву ОСОБА_2 від 25.02.2021 та прийняти рішення про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,0000 га, з кадастровим номером :03:002:0663, що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області''.

На переконання суду, зважаючи на протиправну поведінку відповідача, а саме - невиконання ним обов`язку, передбаченого приписами діючого законодавства, суд дійшов висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача вчинити дії - прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, задоволення позовної заяви шляхом зобов`язання відповідача затвердити наданий ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.10.2019 (справа №317/3590/17).

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 слід задовольнити у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

У Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 (пункт 3.2) від 30 вересня 2009 року передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн суду надано: договір про надання правничої допомоги 04.06.2021, ордер на надання правової допомоги серії СВ №130182 від 07.06.2021, розрахунок витраченого часу від 07.06.2021, акт виконаних робіт від 07.06.2021, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 04.06.2021 №б/н, наявними у матеріалах справи.

Враховуючи наведене, проаналізувавши надані документи, виходячи із обставин справи, суд вважає заявлені позивачем витрати на професійну правничу обґрунтованими та об`єктивними, і такими, що підпадають під критерій розумності.

При цьому, суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №826/841/17 та постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №640/3098/20.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

Отже, суд доходить висновку, що повна компенсація суб`єктом владних повноважень іншій стороні у справі витрат на адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, повинна виступати додатковим запобіжником подачі таким суб`єктом безпідставних, зокрема апеляційних та касаційних скарг.

Це підтверджується, серед іншого, положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено як забезпечення права на апеляційний перегляд справи та права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом, так і закріплено неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Крім того, Кодекс адміністративного судочинства України надає можливість сторонам до ухвалення судового рішення або у процесі розгляду справи самостійно вирішити спір, зокрема, й шляхом самостійного виправлення суб`єктом владних повноважень допущеної помилки та відновлення порушених прав і законних інтересів особи, а саме: 1) примирення сторін (статті 190-191 КАС України); 2) закриття провадження у справі, зокрема, щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (пункт 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналізуючи подані докази, враховуючи складність та значення справи для сторін, суд доходить висновку про необхідність задоволення клопотання та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Куликівської селищної ради витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,0 грн., понесених позивачем у зв`язку з розглядом даної справи, оскільки ці витрати є співмірними та пропорційними до виконаної адвокатом роботи та затраченого часу.

Окрім того, відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції, позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного позову в сумі 908,00 грн.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Куликівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо розгляду заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 25 лютого 2021 року про затвердження погодженого «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області» та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0663.

Зобов`язати Куликівську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області розглянути заяву ОСОБА_2 від 25.02.2021 та прийняти рішення про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,0000 га, з кадастровим номером :03:002:0663, що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Куликівська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області (вул. Миру, 67, смт. Куликівка, Чернігівський район, Чернігівська область, 16300, код ЄДРПОУ - 04412432).

Повний текст рішення виготовлено 13 серпня 2021 року.

Суддя Д.В. Лобан