Справа № 520/2390/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2021 р. Справа № 520/2390/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/2390/21
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 підйомні допомоги за кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини: 29.08.2016, 26.09.2016, 10.10.2016, 06.11.2017, 12.03.2018, 02.04.2018, 10.05.2018, 24.12.2018, виходячи з відповідного посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року відмовлено повністю в задоволенні позову.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу, виконував військовий обов`язок у складі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) з 25.05.2016 до 18.03.2019.

Як вбачається з інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцем реєстрації вч з 2000 року є: АДРЕСА_1 .

Наказами командира військової частини НОМЕР_1 змінено місце дислокації військової частини: наказом №185 від 29.08.2016 з м. Чугуїв Харківської області на смт. Гончарівське Чернігівської області; наказом №212 від 26.09.2016 з смт. Гончарівське Чернігівської області на м. Кремінна Луганської області; наказом №222 від 10.10.2016 з м. Кремінна Луганської області на м. Курахове Донецької області; наказом №94 від 06.11.2017 з м. Курахове Донецької області на м. Чугуїв Харківської області; наказом №52 від 12.03.2018 з м. Чугуїв Харківської області на с. Михайлівка Миколаївської області; наказом №67 від 02.04.2018 з с. Михайлівка Миколаївської області на м. Чугуїв Харківської області; наказом №99 від 10.05.2018 з м. Чугуїв Харківської області на м. Авдіївка Донецької області; наказом №268 від 24.12.2018 з м. Авдіївка Донецької області на м. Чугуїв Харківської області.

Позивач вважає, що вказані накази є підставою для виплати йому підйомної допомоги на кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, яка виплачена не була, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною 2ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"- цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

На підставі ч.1ст.1-2 вказаного Закону, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 даного Закону, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Пункт перший частини третьої статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується, зокрема, підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби (…)

Таким чином, зазначеним військовослужбовцям виплачується підйомна допомога в разі переїзду на нове місце військової служби в інший населений пункт за настання однієї із умов: в зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу на термін навчання не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини.

Порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцю в зв`язку з переїздом до місця служби в іншій місцевості визначався Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України 22.10.2001 року №370.

Відповідно до пункту 1 вказаної Інструкції особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі-військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

В особливий період та під час проведення антитерористичної операції офіцерам і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади до військових частин, що були сформовані в цей період (та яким не визначено пункту постійної дислокації), зі зміною місця проживання (від пункту попереднього місця проживання до пункту тимчасової дислокації військової частини), підйомна допомога виплачується один раз незалежно від подальшої зміни пункту тимчасової дислокації військової частини.

Відповідно до примітки до п. 1 зазначеної Інструкції тут і в наступних пунктах Інструкції мається на увазі місце постійної дислокації військових частин і підрозділів, що встановлюється відповідними командирами (начальниками) в межах наданих їм прав.

Відтак законодавчо визначено два види дислокації для військових частин: постійну та тимчасову, які не є тотожними за своєю суттю.

Відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 вересня 2013 р. за № 1590/24122) (далі Положення № 448), пунктом 1.2 розділу I дані визначення, зокрема, поняттям:

- передислокація військової частини, під яким розуміється зміна місця дислокації військової частини, а саме переміщення її з військового містечка, яке вона займає в одному населеному пункті, до іншого військового містечка іншого населеного пункту;

- військове містечко, під яким розуміється майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.

З аналізу вказаних норм слідує, що в контексті спірних правовідносин під передислокацією військової частини розуміється зміна саме постійного місця розташування військової частини.

Відносно відповідача така зміна не підтверджена даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Абзацом першим пункту 4.3 розділу IV Положення № 448 передбачено, що підставою для прийняття військових частин на квартирно-експлуатаційне забезпечення та зняття з квартирно-експлуатаційного забезпечення є наказ (директива) Міністерства оборони України (далі МО України) стосовно формування, переформування і розформування військових частин або їх передислокації (переміщення).

Абзац перший пункту 4.7 розділу IV Положення № 448 визначає, що підставою для вивільнення військовою частиною фондів і території військового містечка є наказ (директива) МО України стосовно її розформування, переформування, передислокації (переміщення). Відповідний наказ (директиву) МО України щодо проведення організаційних заходів у Збройних Силах України до відома відповідної КЕВ (КЕЧ) та начальника гарнізону для призначення комісії з приймання (передачі) фондів і території військового містечка, квартирного майна та палива доводять органи військового управління, у підпорядкуванні яких перебувають такі КЕВ (КЕЧ) та військові частини.

Отже, передислокація військової частини відбувається за наказами Міністерства оборони України.

Відповідних наказів стосовно ВЧ НОМЕР_1 Міністерством оборони України не приймалося, доказів зворотного позивачем до суду не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено.

З 30.03.2018 діє новий Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затверджений наказом МО України від 05.02.2018 № 45, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2018 р. за № 247/31699 (далі Порядок № 45).

Відповідно до п. 2 Порядку № 45 право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає: на дату прибуття до місця дислокації, оголошений наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

Підпунктом 7 пункту 4 Порядку № 45 визначено, що підйомна допомога та добові з урахуванням вимог пункту 1 цього Порядку також виплачуються: військовослужбовцям, які призначені на посади в іншу військову частину і прибули до неї в період її перебування поза пунктом постійної дислокації, підйомна допомога виплачується одноразово незалежно від подальшої зміни пункту тимчасової дислокації військової частини (в тому числі в разі повернення її до місця постійної дислокації).

Отже, підхід до визначення підстав виплати підйомної допомоги законодавцем не змінено: зміни пункту тимчасової дислокації військової частини та повернення її до місця постійної дислокації не віднесені до умов, за яких у військовослужбовця виникає право на отримання підйомної допомоги.

З матеріалів справи встановлено, що позивач зареєстрований у АДРЕСА_2

Позивач в період з 25.05.2016 року до 18.03.2019 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) АДРЕСА_3 .

З відзиву відповідача слідує, що ОСОБА_1 не змінював місце роботи протягом всього строку виконання військового обов`язку у складі військової частини НОМЕР_1 , а виконував бойове завдання у АДРЕСА_4 у складі військової частини НОМЕР_1 в зоні проведення АТО, за що отримував відповідні надбавки за виконання особливо важливих завдань та особистий внесок в результати служби.

Враховуючи наведені вище норми права та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, шо відповідач протиправної бездіяльності не допустив, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 підйомні допомоги за кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини: 29.08.2016, 26.09.2016, 10.10.2016, 06.11.2017, 12.03.2018, 02.04.2018, 10.05.2018, 24.12.2018, виходячи з відповідного посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 по справі № 520/2390/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич