Справа № 160/6908/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2021 року Справа № 160/6908/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
28.04.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , у призначенні пенсії за віком та зарахування періодів роботи з 06.11.1988 року по 01.08.1992 року в кооперативі «Авангард»,з 03.08.1992 року по 05.04.1994 року в МВП «Альфа», з 05.04.1994 року по 01.11.1994 року в ТОВ «Вилта-ЛТД», з 01.11.1994 року по 03.01.1996 року в ТОВ «Олві-Люкс» та з 15.04.1996 року по 31.12.2003 року в ФОП ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву встановленого зразка ОСОБА_1 від 06.04.2021 року про призначення/перерахунок пенсії за віком та зарахувати періоди з 06.11.1988 року по 01.08.1992 року в кооперативі «Авангард», з 03.08.1992 року по 05.04.1994 року в МВП «Альфа», з 05.04.1994 року по 01.11.1994 року в ТОВ «Вилта-ЛТД», з 01.11.1994 року по 03.01.1996 року в ТОВ «Олві-Люкс» та з 15.04.1996 року по 31.12.2003 року в ФОП ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
03.06.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказав, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області до страхового стажу ОСОБА_1 не було враховано період здійснення підприємницької діяльності з 15.04.1996 по 31.12.2003 року, оскільки згідно даних реєстру застрахованих осіб відсутні відомості про суми заробітку для нарахування пенсії та сплати соціальних внесків. Загальний страховий стаж позивача становить 24 роки 7 місяців 8 днів, зважаючи на що пенсійним органом було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за недостатністю необхідного страхового стажу - 28 років. Відповідач наголосив, що діє в межах повноважень та відповідно до норм діючого законодавства. Разом з відзивом до суду надана копія пенсійної справи ОСОБА_1
Щодо клопотання позивача про виклик та допит свідків, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 92 Кодексу адміністративного судочинства України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Водночас, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін по справі, відтак, подана ОСОБА_1 позовна заява не належить розгляду в судовому засіданні, а тому клопотання про виклик свідків та допит в судовому засіданні не підлягає задоволенню в силу вимог ст. 263 КАС України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
06.04.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
До заяви про призначення пенсії позивачем були надані наступні документи згідно переліку, що міститься в розписці-повідомленні від 06.04.2021 року за реєстровим №3991: диплом про навчання № НОМЕР_2 , довідка із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру від 23.01.1997, документи про стаж №11-вк, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 №637, паспорт серії НОМЕР_3 , заява про призначення пенсії №3978, інший документ: «фоп, пам`ятка, розписка, ерс, рзо, запит», свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_4 , трудова книжка № НОМЕР_5 . Додатково 05.07.2021 року позивачем було надано уточнюючі довідки про стаж 1988-1992, 1992-1994, 1994, 1994-1996.
Не погодившись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Так, згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Цей Закон набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають жінки за наявності страхового стажу починаючи з 1 січня 2021 року - не менше 28 років.
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідне кореспондоване і в статті 24 Закону №1058-IV.
Так, відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
03.10.2017 року прийнято Закон 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», яким розділ XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 3-1наступного змісту:
«До страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:
1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску)».
Частиною 2 ст.24 Закону №1058-IV передбачено, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Так, Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» було передбачено, що право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України (п. «б» ч.1 ст. 3 Закону №1788-XII).
Відповідно до ч.1 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» ч. 3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Згідно із статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок № 637), встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку №637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 01 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу на наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2018 року №793 «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» пункт 4 Порядку №637 доповнено абзацом другим, згідно з яким періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Поряд з цим, суд зауважує, що процедура подання документів для оформлення пенсій визначається Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (надалі - Порядок №22-1).
Абзацом 3 пп. 2 п. 2.1 Порядку №22-1 визначено, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
За наведеного правового регулювання, суд дійшов висновку проте, що у разі представлення вищезазначених документів періоди ведення підприємницької діяльності враховуються у страховий стаж для обчислення розміру пенсії за умови, якщо працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Крім того, у період отримання позивачем статусу підприємця (17.04.1996) та до 31.12.1997 року обов`язковість реєстрації усіх підприємств, а також громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та виключно їхній праці як платників страхових внесків в органах Пенсійного фонду у 10-денний строк з дня отримання свідоцтва про реєстрацію в місцевих органах державної влади, була передбачена п. 3 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхових внесків підприємствами, установами, організаціями, громадянами до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України № 5-5 від 10.06.94.
Так, Інструкцією №5-5 від 10.06.1994 року встановлювалися такі внески до Пенсійного фонду: для громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності та на виключно їхній праці, а також для адвокатів - 9 відсотків суми доходу (п.5.2.2.).
Відповідно до п. 18 Інструкції №5-5 від 10.06.1994 року, для обчислення суми внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльність, заснованою на особистій власності та на виключно їхній праці береться оподаткований чистий доход, який вираховується як різниця між валовим доходом (виручка у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, що безпосередньо пов`язані з одержанням доходу, на підставі копій податкових декларацій. Громадянам, які займаються підприємницькою діяльністю на основі патенту, нараховуються внески з тієї суми доходу, з якої визначається плата за патент.
Відповідно до Інструкції про порядок обчислення сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 06.09.1996 р. № 11-1 (далі - Інструкція від 06.09.1996 р. №11-1), чинної у спірний період, (2.1.) платниками обов`язкових внесків на державне соціальне страхування є громадяни-підприємці, що використовують працю фізичних осіб на умовах найму (п.2.3.).
Відповідно до п.2.7. Інструкції від 06.09.1996 р. №11-1, платниками обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду є: громадяни, які займаються індивідуальною підприємницькою діяльністю.
Згідно з п. 2.10. Інструкції від 06.09.1996 р. №11-1, платники збору, зокрема, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, зобов`язані зареєструватися в органах Пенсійного фонду України у 10-денний строк з дня одержання свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності .
Згідно з п.4.1. Інструкції від 06.09.1996 р. № 11-1, відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР, встановлено такі ставки збору на обов`язкове державне пенсійне страхування: п. 4.3. для платників збору, визначених у пп.2.2, 2.4, - 32 % фактичних витрат на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи із тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб (прибутковим податком з громадян); п. 4.5. обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду: платників, зазначених у п.2.7 цієї Інструкції - 33,6 % суми доходу; для підприємств незалежно від форм власності та господарювання, виду діяльності та галузевої належності, об`єднань громадян, громадян-підприємців, які використовують найману працю, - 33,3 % суми винагород, що виплачуються громадянам за виконання робіт по договорах цивільно-правового характеру.
Аналіз наведених правових норм законодавства, чинного у спірний період, дає підстави для висновку, що у період з 1993 року на законодавчому рівні було передбачено зарахування для обчислення пенсій заробітку, одержаного громадянами від здійснення підприємницької діяльності у разі сплати ними страхових внесків до Пенсійного фонду України, оскільки такі громадяни підлягали державному соціальному страхуванню, провадили трудову діяльність як самозайняті особи і підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах ПФУ у містах і районах.
Таким чином, як встановлено судом із тексту відмови ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у призначенні позивачу пенсії за віком, а також з тексту відзиву відповідача, останнім не визнається виключно період 15.04.1996 по 31.12.2003 року (провадження позивачем підприємницької діяльності) для включення його до загального страхового стажу позивача.
Таким чином, в рамках розгляду даної справи спірним є період 15.04.1996 по 31.12.2003 року, що не був включений до загального страхового стажу позивача при обчисленні пенсії за віком.
- з 17.04.1996 по 07.04.1998 на загальній системі оподаткування;
- з 08.04.1998 по 08.01.1999 із сплатою фіксованого податку;
- з 09.01.1999 по 31.03.2002 на загальній системі оподаткування;
- з 01.04.2002 по 30.09.2009 за спрощеною системою оподаткування.
Водночас, за період 1996-2003 роки до матеріалів справи надано:
- відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) за 1998 рік (березень, квітень);
- свідоцтво про сплату єдиного податку за 2002 рік (другий, третій, четвертий квартали).
За інші періоди (в рамках спірного періоду з 15.04.1996 по 31.12.2003) в матеріалах справи не міститься відомостей щодо сплати страхових внесків до пенсійного фонду за 1996-1997 (перебування позивача на загальній системі оподаткування), фіксованого податку за травень 1998-грудень 1998, страхових внесків до пенсійного фонду за січень 1999 по березень 2002 (перебування позивача на загальній системі оподаткування), єдиного податку за 2003 рік (перебування позивача на спрощеній системі оподаткування).
Водночас, суд зауважує, що надані до матеріалів справи витяги з книг обліку доходів та витрат підприємця №725/3, №725/4, підтверджують лише ведення підприємницької діяльності у окремі періоди, однак не засвідчують факту внесення за вказані періоди страхових внесків до пенсійного фонду, або єдиного податку (що включав такі страхові внески).
Таким чином, суд дійшов висновку, що підстав зарахувати у страховий стаж періоди здійснення підприємницької діяльності з 17.04.1996 року по 28.02.1998 рік, з 01.05.1998 по 31.03.2002 рік, та з 01.01.2003 по 31.12.2003 року, з наявних матеріалів не вбачається, оскільки відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків за цей період, у зв`язку із чим, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Водночас періоди березень-квітень 1998 року, квітень-грудень 2002 року підлягають врахуванню до загального страхового стажу позивача, та дії відповідача щодо не зарахування періоду здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002 вчинені не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відтак, є протиправними.
Оскільки відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002 до страхового стажу при обрахунку пенсії, порушені позивачем права підлягають відновленню судом.
За таких обставин, належним способом захисту порушених прав позивача у заявленому до розгляду спорі є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зарахування періоду роботи з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву встановленого зразка ОСОБА_1 від 06.04.2021 року про призначення/перерахунок пенсії за віком та зарахувати періоди роботи з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002 до загального страхового стажу.
За приписами частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи конкретні обставини даної справи, в межах заявлених позивачем аргументів, з урахуванням наданих сторонами письмових доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
При зверненні до суду позивачем сплачено суду судового збору у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від №9230-6788-3878-0081 від 25.04.2021 року.
Отже, суд вважає за можливе покласти судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам на відповідача та зазначає про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у розмірі 454,00 грн. на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , у призначенні пенсії за віком та зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву встановленого зразка ОСОБА_1 від 06.04.2021 року про призначення пенсії за віком та зарахувати періоди з 01.03.1998 по 30.04.1998, з 01.04.2002 по 31.12.2002 до загального страхового стажу з врахуванням висновків, наведених у даному рішенні суду.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник