Справа № 1.380.2019.003765
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року
м. Київ
справа №1.380.2019.003765
адміністративне провадження № К/9901/33448/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Чиркіна С.М.,
суддів: Єзерова А.А., Шарапи В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 (головуючий суддя: Онишкевич Т.В., судді: Іщук Л.П., Обрізко І.М.) у справі №1.380.2019.003765 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони України або відповідач), третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив:
визнати протиправним і скасувати висновок комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлений протоколом №41 від 05.04.2019, в частині пункту 75 щодо старшого солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 );
зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІІ групи, яка настала внаслідок травми (контузії), пов`язаної із захистом Батьківщини, відповідно до статті 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 (далі Порядок №975), у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, з урахуванням виплат, проведених у зв`язку із встановленням йому 15% втрати працездатності.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 позов задоволено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.09.2019.
IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 11.12.2019 відкрито касаційне провадження у справі.
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначений новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12.08.2021 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, а також брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. З 16.04.2018 позивач звільнений з військової служби за контрактом.
Відповідно до інформації, зазначеній у довідці про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії ААА №009829 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, ОСОБА_1 під час первинного огляду 17.08.2015 органами МСЕК встановлено 15 % втрати працездатності.
У зв`язку із встановленням 15% втрати професійної працездатності позивачу була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 24 360 грн.
Згідно відомостей, зазначених у довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №839486 від 03.01.2019, позивачу вперше встановлено 3 групу інвалідності - «травма, контузія, пов`язана із захистом Батьківщини», строк - по 01.01.2020, дата чергового перегляду 19.12.2019.
У зв`язку із встановлення 3 групи інвалідності позивач звернувся через Львівський ОВК до Міноборони України із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
За результатами розгляду порушеного у заяві питання, комісія Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразовою грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом №41 від 05.04.2019, яким відмовила позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності з підстав, що інвалідність встановлена понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.
Про вказане рішення позивача було повідомлено листом від 20.05.2019 №5359.
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що у встановленому законодавством порядку реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги, проте Міноборони України порушує його право на соціальний захист та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням первинно III групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. За позицією позивача, обмеження дворічним строком на виплату одноразової грошової допомоги, встановлене частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII та пунктом 8 Порядку №975, стосується лише випадку встановлення особі при повторному огляді інвалідності вищої групи чи ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Виплата йому одноразової грошової допомоги після встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності мала іншу правову підставу. Зазначає, що має законні очікування на виплату одноразової грошової допомоги.
Відповідач позов не визнав. В обґрунтування своєї правової позиції стверджує, що з моменту встановлення позивачу первинної втрати працездатності, яка визначалася у відсотках, та визначення III групи інвалідності минуло більше двох років, тому немає законних підстав для призначення та виплати позивачу ОГД у зв`язку із встановленням інвалідності. Також відповідач стверджує, що вирішення питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги є виключною компетенцією Міноборони України.
Третя особа також скористалася своїм процесуальним правом та подала до першої інстанції письмові пояснення по суті спору, у яких зазначила про те, що Львівським ОВК були вчинені усі необхідні дії з направлення пакету документів до Комісії для прийняття рішення.
У поданій відповіді на відзив позивач наполягає, що із встановленням йому вперше групи інвалідності він набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що регламентований частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-ХІІ дворічний строк застосовується лише в разі підвищення або ступеня втрати працездатності, якщо особі раніше вже був встановлений нижчий ступень, або в разі встановлення вищої групи інвалідності, якщо раніше особі було встановлено іншу групу. Таким чином, за висновком суду першої інстанції, встановлення позивачу групи інвалідності є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги без обмеження будь-якими строками після встановлення відсотку втрати працездатності. Також з посиланням на положення статті 58 Конституції України суд першої інстанції констатував про неможливість застосування до спірних правовідносин положень абз. 2 частини 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка набрала чинності 01.01.2017, тобто після встановлення позивачу часткової втрати працездатності.
При вирішенні справи суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.02.2018 у справі №806/694/16, від 15.03.2018 у справі № 816/4195/15, від 20.03.2018 у справі № 295/3091/17, від 21.06.2018 у справі №751/4367/17.
За встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Міноборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.
Суд апеляційної інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги. В обґрунтування своєї правової позиції суд зазначив про те, що законодавець обмежив строк, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Суд апеляційної інстанції встановив, що із дня первинного встановлення позивачу втрати працездатності (17.08.2015) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності (03.01.2019) минуло понад два роки. Відповідно позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
При ухваленні судового рішення, суд апеляційної інстанції послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.08.2019 у справі №806/2187/18.
VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Скаржник наполягає, що інвалідність йому встановлена вперше, і до цього часу він не звертався до Міноборони України за призначенням одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, а тому відповідач безпідставно відмовив у призначенні такої з посиланням на слив дворічного строку. Вважає, що встановлення часткової втрати працездатності та встановлення інвалідності є різними підставами для виплати одноразової грошової допомоги.
VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою; далі Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-XII.
Ключовим питанням у справі є тлумачення норм пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ, яка передбачає призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у розрізі положень абз. 2 пункту 4 статті 16-3 цього ж Закону, якою визначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Так, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 сформулювала висновок про те, що:
«<…> дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.
Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.
При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом <…>.
<…> за наслідками розгляду цієї справи, виходячи з чинного на час виникнення спірних правовідносин правового регулювання, можна зробити наступні висновки:
- встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати ОГД;
- встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату ОГД з урахуванням раніше виплаченої суми;
- дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.»
Суд у цій справі не вбачає підстав для відступу від такого висновку щодо застосування пункту 4 частини другої статті 16 та абз. 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.
Позивач є військовослужбовцем, якому була визначена група інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у період понад 2 роки після встановлення йому часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності з цієї ж підстави (отримання травми).
З моменту встановлення ОСОБА_1 ступеня втрати професійної працездатності (17.08.2015) до дня визначення ІІІ групи інвалідності (03.01.2019) минуло понад два роки.
Тому, з огляду на абз. 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі чи допомоги, що призначається та виплачується військовослужбовцю, якому вперше встановлюється інвалідність внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, оскільки законом у такому разі виплата не передбачена.
Отже, відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, а тому підстав для задоволення позову немає.
VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
За правилами, встановленими статтею 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 у справі №1.380.2019.003765 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін
А. А. Єзеров
В. М. Шарапа