Справа № 640/18495/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року м. Київ №640/18495/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянки Республіки Ірак ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Республіки Ірак ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 з позовом до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області , в якому просила:

- визнати неправомірним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.05.2020 №160 про відмову у визнанні громадянки Республіки Ірак ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну Службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Іраку ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 12.08.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила про протиправність оскаржуваного рішення з огляду на те, що при його прийнятті відповідачі не взяли до уваги причини звернення позивачка із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, що позивачка змушена шукати захисту в Україні, маючи об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження у зв`язку з внутрішньою ситуацією в країні. При цьому відповідачі не встановили та не взяли до уваги актуальну інформацію про країну її походження, в якій триває внутрішній збройний конфлікт, загальнопоширене насильство і систематичні порушення прав людини, зокрема, там небезпечно перебувати колишнім прибічникам ОСОБА_3 , а також їх родичам, оскільки вони повсякчас стають жертвами переслідувань.

Відповідач Державна міграційна служба України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому, стверджуючи про правомірність прийнятого рішення, просила суд відмовити в задоволенні позову. Зокрема, зазначила, що ситуація в країні громадської належності позивачки не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу її життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину. Жодних переконливих фактів особистого переслідування або загрози застосування до не смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також ув`язнення, заявницею не надано.

Відповідач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відзиву на позовну заяву та будь-яких пояснень щодо заявлених позовних вимог суду не надало.

При цьому суд звертає увагу, що позовні вимоги до цього відповідача відсутні, оскільки фактично спрямовані до Державної міграційної служби України.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд встановив наступне.

Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Іраку, народилась в м. Ербіль, заміжня за чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за національністю - курд, за релігійними переконаннями - мусульманка суніт. Має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Зі слів позивачки до свого одруження вона проживала разом з родиною в с.Тобзава, яке знаходиться неподалік м.Ербіль. 09.09.2011 одружилася та переїхала жити в будинок до родини чоловіка. Проживаючи в Іраку займалася домогосподарством.

03.01.2019 позивачка разом з чоловіком та старшим сином легально виїхала з Іраку до Туреччини, де перебувала протягом тижня.

11.01.2019 позивачка разом з родиною прибула повітряним шляхом до України (аеропорт м. Одеса).

04.04.2019 звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ЦМУ ДМС, у задоволенні якої наказом ЦМУ ДМС від 24.04.2019 №175/1 їй відмовлено.

Не погодившись із таким наказом ЦМУ ДМС, позивачка оскаржила його до ДМС України, яка рішенням від 10.12.2019 №217-19 задовольнила її скаргу та скасувала вищевказаний наказ.

На підставі вищевказаного рішення ДМС України ЦМД ДМС прийняло наказ від 17.12.2019 №842 про оформлення позивачці документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та скасувати ЦМУ ДМС від 24.04.2019 №175/1 ЦМУ ДМС від 24.04.2019 №175/1 ЦМУ ДМС від 24.04.2019 №175/1.

Наказом ЦМУ ДМС від 17.02.2020 №85 продовжено строк розгляду заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.04.2020 ЦМУ ДМС склало висновок про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який затверджено начальником названого управління (далі також - висновок).

На підставі указаного висновку Державною міграційною службою України прийнято рішення від 21.05.2020 №170-20 про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її неповнолітній дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оцінюючи правомірність такого рішення суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі також - Закон №3671-VI).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою статті 8 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вказані положення також кореспондуються з положеннями розділу ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Звернувшись до органів Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка заначила, що виїхала з країни походження Ірак через погане ставлення до неї як до дружини чоловіка, батько якого за часів керівництва країною ОСОБА_3 був його військовим радником та брав участь у переслідуванні курдського населення Іраку. Не може повернутися до своєї країни, оскільки хоче жити безпечно зі своєю сім`єю. Крім того, зазначила про відсутність в Іраку у жінок прав та обмеження свободи.

У висновку ЦМУ ДМС проаналізувало ситуацію в країні походження позивачки, зазначивши таке:

«Правління в Іраку Партії арабського соціалістичного відродження (Баас) з 1968 по 2003 рік (з 1979 року - під керівництвом ОСОБА_3 ) описується як жорстокий авторитарний режим. У 1980-х роках приблизно 10% населення Іраку були членами партії Баас. ОСОБА_5 і партія Баас вдавалися до насильства, вбивства, тортур, страт і різних форм репресій з метою здійснення контролю над населенням. Незабаром після падіння режиму ОСОБА_3 в 2003 році був введений ряд правових і адміністративних заходів з метою перешкодити поверненню до влади партії Баас . Процес дебаасифікації представляв собою широку програму дій, спрямованих на усунення високопоставлених членів партії Баас зі структур цивільної служби, а також на розпуск збройних сил і служб безпеки Іраку» (https://www.refworld.org.ru/docid/5e624c0d7/html).

«ОСОБА_5, який перебув при владі в Іраку з 1979 року, був повалений в квітні 2003-го в результаті американського вторгнення. У 2006-му його визнали винним у злочинах проти людяності і засудили до смертної кари через повішення. Вирок був приведений у виконання 30 грудня 2006 року» (https://tsn/ua/svit/v-iraku-vbili-trefovogo-korolys-rezhimu-saddama-huseyna-422064/html.

«Тривалий час курди Іраку ведуть збройну боротьбу за свою незалежність. За часві ОСОБА_3 щодо курдів велась політика геноциду» (https://bintel.com.ua/uk/article/03-02-kurds/)/

Разом з тим при проведенні співбесід позивачка повідомила, що, проживаючи в Іраку, вона особисто не отримувала ніяких погроз, проблеми були лише у її чоловіка. Причиною виїзду родини з Іраку стали проблеми чоловіка, проте, про них вона нічого не знає. Єдине чого боїться у разі повернення до Іраку це, те, що він з нею може розлучитися. Вона зазначила, що чоловік постійно був у тривозі та повторював про необхідність виїхати з країни, а також про те, що була свідком як її чоловіка вдарили по обличчю на базарі в м.Ербіль, а в подальшому змінила свої свідчення, вказуючи, що не була присутня при цьому інциденті та в цей час знаходилася дома з сином. Крім того, зазначала, що не знає причину, через яку люди вороже налаштовані проти її чоловіка і особисто вона ніколи не цікавилася причиною, а в подальшому всупереч викладеному, повідомила що є багато доказів про діяльність чоловікового батька, відео- та фото- матеріали, інформація в газетах.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами відповідача, що такі суперечливі свідчення позивачки викликають сумніви в їх правдоподібності.

Окрім того, у вищевказаному висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, відображено аналіз матеріалів особової справи чоловіка позивачки ОСОБА_4 , на підставі чого встановлено:

1) відсутність підтвердження твердження останнього щодо отримання інформації про батька із засобів масової інформації, а інформація, яку він надав щодо обставин загибелі батька, його діяльності та отримання інформації про нього із засобів масової інформації має розбіжності та є непослідовною і суперечливою;

2) твердження ОСОБА_4 стосовно упередженого ставлення до родини у зв`язку з тим, що його батько був радником ОСОБА_3 , через (через 26 років після смерті батька) його родині загрожує небезпека, не були прийняті як неправдоподібні;

3) відповідно до Керівництва по країні: Ірак. Керівна записка і загальний аналіз, 1 червня 2019, Європейський офіс з питань надання притулку (EASO): Уряд Іраку також розпорядився конфіскувати активи, які раніше належали більш ніж 4 200 колишнім чиновникам з числа баасітов, в тому числі активи їх подружжя та родичів (https://www.tefworld.org.ru/docid/5e624c0d7.html), але ОСОБА_4 не повідомив про ці утиски відносно своєї сім`ї, більше того, зазначив, що спадок, який дістався родині від батька, протягом цих років (з 1993) продовжував належати родині. Жодних дій зі сторони держави або окремих осіб щодо отримання цих будинків (які дісталися батькові в період роботи з ОСОБА_5 , у тому числі з використанням забороненого поводження проти курдів). А його твердженням він також планував займатися бізнесом за кошти, які залишилися від батька, з цією метою він виїздив до Туреччини декілька разів, але в нього не вийшло та він повернувся до Іраку;

4) інцидент, пов`язаний з фізичним впливом на ОСОБА_4 виглядає як міжособистісний конфлікт, пов`язаний виключно з поведінкою чоловіка заявниці, а інформація про наявність причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними подіями та переслідуванням родини чоловіка через діяльність його батька відсутня. Про інші напади ОСОБА_4 не повідомляв.

З огляду на викладене, суд погоджується з викладеним у висновку про те, що елемент заяви ОСОБА_4 щодо того, що він змушений був покинути Ірак через минуле свого батька та переслідування зі сторони курдів не було встановлено як правдоподібний.

Суд також уважає, що ЦМУ ДМС також дійшло вірного висновку про відсутність порушень прав позивачки як жінки.

Так, у ході співбесід з позивачкою встановлено, що в країні громадянської приналежності вона могла бути тільки домогосподаркою. Жодних фактів про власні реальні кроки на подолання цієї ситуації вона не вказала. При цьому після прибуття в Україну позивачка також залишилася домогосподаркою та не визначилася щодо використання своїх навичок в будь-якій професійній сфері.

При цьому у згаданому висновку досліджено ситуацію щодо прав і свобод жінок в Іраку, яка свідчить про позитивні зрушення в країні щодо дотримання прав та свобод жінок. Так, зокрема, зазначено, що «Європейський офіс з питань надання притулку (EASO), Керівництво по країні: Ірак. Керівна записка і загальний аналіз, 01.06.2019: у Раді представників жінкам виділяється 25% місць, в той час як в регіональних законодавчих зборах РПК жінкам виділяється 30%. Понад 2000 кандидатів-жінок балотувалися на виборах 2018 року. За результатами національних виборів жінки отримали 84 місця в парламенті скликання 2018 року» (https://www.refworld.org.ru/docid/5e624c0d7.html)/. «…сьогодні іранська жінка має можливість скористатися усіма демократичними надбаннями, які стали можливими завдяки відновленню рівності в іракському суспільстві, адже нова іракська Конституція забезпечила іракським жінкам їхні політичні права - право голосу, право приймати участь у виборах та бути обраними. При чому представництво жінок в іракському Парламенті має бути не менше 25% від загальної кількості депутатських мандатів. На сьогоднішній день в іракському Парламенті працює 82 жінки. До того ж іракські жінки приймають активну участь у процесі реконструкції та відбудови країни» (https://www/iraqiembassy.com.ua/main/31-posolstvo-respubliki-irak-v-ukraini-svyatkuve.html). «Спікером парламенту Іракського Королівства (іракський напівавтономний регіон) вперше в історії обрали жінку - депутата Демократичної партії Курдистану (KDP) Валу Фарід. Це сталося на тлі глибоких політичних розбіжностей в регіоні, пише AFP» (https//hromadske.ua/ru/posts/vpervve-v-vstorvv-yrakskoho-kurddystana-spvkerom-parlamenta-yzbraly-zheshchynu).

Відтак, суд погоджується з викладеними у висновку доводами ЦМУ ДМС про те, що пояснення позивачки щодо причин залишення Іраку через погане ставлення до неї як до дружини чоловіка, батько якого був радником ОСОБА_3 , а також про порушення прав та свобод жінок є непереконливими, а елемент її заяви щодо переслідувань в Іраку через родинні зв`язки її чоловіка та порушення її прав не прийнято як правдоподібний.

Як вірно вказано у вищевказаному висновку, ЦМУ ДМС єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської приналежності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними в Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту). При тому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU.

Суд погоджується з викладеними у висновку ЦМУ ДМС доводами про те, що немає вагомих підстав вважати, що позивачка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів, оскільки позивачка в ході проведених із нею співбесід не вказувала на можливість таких переслідувань, про що свідчать матеріали її особової справи. Відтак, підстави, визначені пунктом 1 частини першої статті 1 №3671-VI для визнання її біженцем відсутні.

Також суд погоджується з викладеними у висновку ЦМУ ДМС доводами про відсутність визначених пунктом 13 частини першої Закону №3671-VI для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, що пояснюється наступним.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозна шкода ( кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане співвідноситься з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Суд погоджується з твердження ЦМУ ДМС у вищевказаному висновку, що позивачка не надала інформації про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням їй серйозної фізичної або моральної шкоди у країні громадянської приналежності - Іраку.

В контексті доводів позивачки про наявність підстав для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, ЦМУ ДМС дослідило ситуацію, зокрема, за 2019 та 2020 роки, що має місце в Іраку, виклавши її у вищевказаному висновку.

Так, досліджено Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, що рятуються втечею з Республіки Ірак, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, травень 2019, HCR/PC/IRQ/2019/05 (https://vvwvv.refworld.org.ru/docid/5d4cl1fd84.html), відповідно до яких «У 2018 році понад 5600 громадян Іраку повернулися, в основному з Європи, в рамках Програми допомоги в добровільному поверненні та реінтеграції (AVRR), що здійснюється Міжнародною організацією з питань міграції (МОМ). Інші громадяни повернулися в рамках фінансованих урядом Іраку програм повернення або самостійно».

«США приступили до виведення своїх військових підрозділів з Іраку. Про це в понеділок повідомив телеканал Sky News Arabia з посиланням на члена комітету з оборони і безпеки іракського парламенту Алі аль-Ганімі. За деякими даними, американські сили почали виведення своїх військ з 15 військових баз, що знаходяться на території Іраку, передає УНН» (https://www.unn.com.ua/uk/news/1851365-ssha-rozpochali-vivtdtnnya-viysk-z-iraku-zmi).

Європейський офіс з питань надання притулку (EASO), Керівництво по країні: Ірак. Керівна записка і загальний аналіз, 1 червня 2019: «У квітні 2018 року, після шестимісячного закриття в зв`язку із зіткненням між РПК і силами Іраку через спірні території, які проходили в жовтні 2017 року, була знову відкрита головна автомагістраль, що зв`язує Ербіль і округ Махмур. Крім того, в серпні 2018 року знову офіційно відкрили головну дорогу, що сполучає Ербіль з Кіркуком , яка залишається закритою після зіткнень між ІСБ і Пешмерга 16 жовтня 2017 року. В цілому ступінь тяжкості конфлікту в мухафазу Ербіль залишалася низькою. За ІВС, що стосуються мухафази Ербіль, в цілому в 2018 році було зафіксовано 15 інцидентів в сфері безпеки, пов`язаних з насильницькою смертю цивільних осіб, що склало 1,3 випадка смерті цивільних осіб на 100 000 жителів; порівняно з 0,8 документально підтверджених випадків насильницької смерті цивільних осіб на 100 000 жителів (10 інцидентів) в 2017 році». «У мухафазі Ербіль має місце невибіркове насильство такого низького рівня, що, як правило, не існує реальної небезпеки того, що цивільна особа особисто постраждає через невибіркове насильство в значенні статті 15 (с) КД» (https://www.refworld.org.ru/docid/5e624c00d7.html).

При цьому суд зауважує, що позивачка в позовній заяві, стверджуючи про незадовільну ситуацію в Іраку посилалася на інформацію, розміщену у відкритих джерелах у 2016-2017 роках, яка станом на час розгляду її заяви зазнала змін.

За наведених обставин суд погоджується з висновком ЦМУ ДМС, що жодних задокументованих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також ув`язнення, заявницею не надано. Із задокументованих слів заявниці у неї не було, тому можна вважати, що їй не загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На переконання суду ЦМУ ДМС за результатами аналізу ситуації, яка змусила позивачку залишити країну походження, в цілому дійшло вірного висновку про відсутність у неї обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, на підставі якого Державна міграційна служба України прийняла обґрунтоване рішення про відмову позивачці та її малолітній дитині у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Державна міграційна служба України належним чином довела правомірність оскаржуваного рішення, тому у суду відсутні підстави для визнання його протиправним і скасування та для зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовлює необхідність відмовити у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову громадянки Республіки Ірак ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м .Києві та Київській області -відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко