Справа № 120/5446/20-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 120/5446/20-а

адміністративне провадження № К/9901/29621/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 120/5446/20-а за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

В жовтні 2020 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Господарського суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати суддівської винагороди йому як судді господарського суду Вінницької області за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої суддівської винагороди та зобов`язання Господарського суду Вінницької області нарахувати і виплатити позивачу суддівську винагороду, обчислену відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року в сумі 175516 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, позов задоволено частково; визнано протиправними дії Господарського суду Вінницької області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року із застосуванням обмеження її розміру на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язано Господарський суд Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року до 28.08.2020 року на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з утриманням передбачених законом загальнообов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Скаржник зазначає, що судами під час ухвалення судових рішень не були враховані висновки Верховного Суду у справах №804/3790/17, №814/1274/17, №820/2462/17 щодо відсутності ретроспективної дії рішень Конституційного Суду України.

Так, предметом розгляду у вказаних справах були заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, як підставу передбачену пунктом 1 частиною п`ятою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Натомість, в обґрунтування касаційної скарги у справі, що розглядається, відповідач зазначає про те, що у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 положення ч.ч.1,3 ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (в редакції Закону №553-ІХ) були чинними і підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не містить положень щодо поширення його дії на правовідносини, які виникли до прийняття вказаного рішення.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції вже було надано оцінку таким доводам скаржника, і колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що оскільки у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 залишалися чинними положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який є спеціальним законом у правовідносинах щодо забезпечення гарантій незалежності суддів та порядку обчислення суддівської винагороди. У зв`язку з прийняттям Закону №553-ІХ виникла конкуренція правових норм ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII та ч.1, 3 ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Отже, прийняття рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 усунуло вказаний вище недолік законодавства і не призвело до зміни правового регулювання обчислення розміру суддівської винагороди, оскільки положення Закону "Про судоустрій і статус суддів" не зазнали змін.

Суд апеляційної інстанції вказав, що врахування висновків Конституційного Суду України, висловлених в рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020, під час визначення правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі не суперечить правилам дії закону у часі, отже ретроспективна ді рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не застосовувалась у спірних правовідносинах.

При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Отже, правовідносини у справах №804/3790/17, №814/1274/17, №820/2462/17 та у справі, що розглядається не є подібними.

Крім того, скаржник вказував, що судами не були враховані висновки Верховного Суду у справі №340/1916/20 щодо неможливості розпорядника бюджетних коштів виплачувати позивачу суддівську винагороду понад виділені йому для цього бюджетні асигнування.

Так, Верховний Суд у справі №340/1916/20 дійсно вказував, що відповідач як розпорядник бюджетних коштів не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування, на власний розсуд вирішуючи який нормативно-правовий акт потрібно виконувати. Разом з тим, Суд вказав, що не заперечує того, що виплата позивачу протягом спірного періоду суддівської винагороди у розмірі, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів відповідно до статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), з огляду на викладені вище мотиви, була правомірною.

Крім того, Верховний Суд, звертаючи увагу судів попередніх інстанцій на необхідність визначити належного відповідача/відповідачів за цим позовом не мав на меті переконати у хибності звернення з позовом до Кропивницького апеляційного суду. Наведені міркування касаційного суду у цій площині потрібно розуміти як намагання зорієнтувати суди попередніх інстанцій на те, які юридично значимі факти потрібно з`ясувати для правильного вирішення спору і застосування ефективного способу захисту порушеного права у вимірі обставин саме цієї справи та спірних правовідносин.

Окрім іншого, Суд зазначив, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких (зокрема щодо Кропивницького апеляційного суду) є ДСА України. Відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).

При цьому, у справі, що розглядається скаржник - Державна судова адміністрація України є у складі відповідачів.

Також, Суд у справі №340/1916/20 вказав, що внаслідок неповноти дослідження усіх доказів, які є у справі, не з`ясованими залишилися обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення цього спору, що є підставою для направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, у справі, що розглядається скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Отже, висновки Верховного Суду у справі №340/1916/20, на які посилається відповідач у касаційній справі, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також касаційна скарга в частині наведених у ній обґрунтувань містить детально викладені фактичні обставини справи, незгоду з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій та цитування норм законодавства. При цьому, касаційна скарга не містить вказівки на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. У касаційній скарзі не зазначено, який саме висновок необхідно сформулювати та на підставі аналізу яких актів законодавства.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Отже, скаржником не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 120/5446/20-а за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич