Справа № 240/5884/21
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Житомир справа № 240/5884/21

категорія 112050000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панкеєвої В.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення прийняте комісією при виконкомі Житомирської міської ради з формування та використання фонду житла для тимчасового проживання громадян про відмову йому у продовженні строку проживання у кімнаті АДРЕСА_1 , яке оформлене протоколом № 1 від 18.02.2021.

В обґрунтування позову вказано, що позивача у 2006 році було вселено в кімнату АДРЕСА_2 , у якій він проживав до 2015 року. У 2015 року відповідачем було погоджено заміну кімнати №19 на кімнату АДРЕСА_1 . У період 2015-2020 років за рішеннями виконкому Житомирської міської ради позивачу продовжувався строк на проживання у кімнаті № 20.

Але згідно отриманої відповіді від 24.02.2021№ 08/871 позивачу повідомлено, що комісією з формування та використання фонду житла для тимчасового проживання громадян, мені відмовлено у продовженні строку проживання у кімнаті №20 за вищевказаною адресою. Підставою для відмови стало те, що він нібито тривалий час не проживає у кімнаті, що підтверджується актом складеним ПП "ВЖРЕП № 9-Сервіс" від 07.09.2020 за заявою громадянки ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 14.04.2021 відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення учасників справи.

11 травня 2021 року від виконавчого комітету Житомирської міської ради до відділу документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву. По змісту якого, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що виконавчим комітетом Житомирської міської ради надано дозвіл на проживання ОСОБА_1 у кімн. АДРЕСА_2 на період роботи в КВЖРЕП №15, з обов`язковою оплатою за комунальні послуги та по квартирній платі, про що повідомлено листом від 23.06.2006 № 1-2951.

В подальшому, за заявою позивача від 30.10.2015 його переселено з кімнати №19 в кімнату №20.

На звернення позивача листом від 24.02.2021 №08/871 відповідач повідомив, що питання продовження строку проживання у кімнаті №20, яка віднесена до житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання громадян було розглянуте, 18.02.2021, на засіданні комісії при міськвиконкомі з формування та використання фонду житла для тимчасового проживання громадян.

Кімната АДРЕСА_1 , рішенням виконавчого комітету міської рада від 23.07.2008 №537 "Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян", була включена до Переліку квартир, кімнат віднесених до даного фонду.

Рішенням виконавчого комітету від 19.04.2017 №364 "Про надання дозволу на вселення та продовження строку проживання громадянам у житлових приміщеннях з фонду житла для тимчасового проживання" йому, одному, продовжено строк проживання у АДРЕСА_1 , терміном на 1 рік з обов`язковим укладанням договору найму житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання.

Відповідно до пункту 4 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 №422, громадяни, яким надане житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ такого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти до нього інших громадян.

Однак, за заявою громадянки ОСОБА_2 , приватним підприємством "КК "ВЖРЕП №9 -Сервіс", 07.09.2020, здійснений комісійний виїзд та складено акт про тривале фактичне не проживання позивача у АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене вище та норми чинного житлового законодавства, комісією при міськвиконкомі з формування та використання фонду житла для тимчасового проживання громадян йому відмовлено у продовженні строку проживання у кімнаті АДРЕСА_1 .

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Згідно із статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 1 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Приписами статті 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною 1 статті 59 Закону №280/97-ВР визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з п.1 ст.30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 №422 затверджено Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання (далі - Порядок), сформовано фонд житла для тимчасового проживання громадян.

Згідно з п.3 Порядку житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення; біженцям, які набули цього статусу відповідно до Закону України "Про біженців" ( 2557-14 ), внутрішньо переміщеним особам та громадянам, які вимушені залишити житлові приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують життю та здоров`ю особи або стану та безпеці відповідного приміщення.

Згідно зі ст.132-1 Житлового кодексу Український РСР до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому цим Кодексом.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання також надаються особам, яких визнано біженцями чи особами, які потребують додаткового захисту, та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у гуртожитках.

Стаття 132-2 Житлового кодексу Український РСР визначає порядок надання і користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.

Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом.

Як попередньо зазначалось судом, з 2006 року позивачу надано дозвіл на проживання у кімн. АДРЕСА_2 . В подальшому на підставі звернення позивачу було погоджено зміну кімнати №19 на більшу за площею кімнату №20.

По змісту відзиву на позовну заяву відповідач посилається, що ОСОБА_1 у 2015 році повідомив про спільне проживання з ним у кімнаті №19, громадянської дружини ОСОБА_2 , однак документів щодо надання дозволу на її вселення не надав.

Відтак, право на тимчасове проживання у кімн. АДРЕСА_1 щороку поновлювалось одній особі - ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 Порядку громадяни, яким надане житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ такого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти до нього інших громадян.

Відповідач зазначає, що упродовж 2015, 2017, 2018, 2019 років, відповідними рішеннями виконавчого комітету міської ради, позивачу, одному, надавався дозвіл на продовження терміну проживання у кімнаті АДРЕСА_1 .

Пунктом 5 Порядку визначено, що житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності їх набути альтернативне місце проживання.

Термін дії останнього рішення закінчився 03.04.2020, однак, упродовж квітня- грудня 2020 року, позивач, із заявою щодо продовження строку проживання у кімнаті, АДРЕСА_1 , не звертався.

Позивачем доказів зворотного до матеріалів справи не надано.

Крім того, до матеріалів справи відповідачем надано копію заяви громадянки ОСОБА_2 , за якою був здійснений комісійний виїзд та складено два акти від 07.09.2020, які свідчать про тривале фактичне не проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

Відтак, комісією при виконкомі Житомирської міської ради з формування та використання фонду житла для тимчасового проживання громадян прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у продовженні строку проживання у кімнаті АДРЕСА_1 , яке оформлене протоколом № 1 від 18.02.2021.

Суд звертає увагу, що рішення про відмову у продовженні строку проживання позивача у кімнаті АДРЕСА_1 не позбавляє його права повторного звернення з відповідною заявою у разі наявності об`єктивної необхідності у отриманні тимчасового житла.

Відтак, жодним чином вказане рішення не суперечить нормам чинного законодавства та не порушує прав особи.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б доводили наявність порушеного права.

Якщо право особи не є порушеним, то, відповідно, воно не може бути захищеним судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва