Справа № 420/5676/21
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5676/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

сторін:

від позивача - ОСОБА_1 - за паспортом

від відповідача - Кавун А.В. - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до держави України в особі Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська,3) про стягнення матеріальної шкоди у вигляді не отриманої заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 08 квітня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до держави України в особі Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська,3), в якій позивач просила стягнути з держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п. 26 розділу УІ «Прикінцеві та Перехідні положення», Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними за період з 01 липня 2015 року по 12 травня 2016 року у сумі 435 277,79 грн.

Ухвалою від 13 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходила службу в органах прокуратури Одеської області з 19.02.1998 року по 12.05.2016 року та при звільненні позивачці виплачено заробітну плату за липень - грудень 2015 та січень -травень 2016 року не у повному обсязі.

Так, позивач вважає, що розмір матеріальної шкоди, яку спричинено позивачеві у вигляді недотриманої частини заробітної плати складає 435 277,79 грн., оскільки рішенням Конституційного суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року було визнано таким, що не відповідає Конституції України положення п. 26 розділу НІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу в частині, яка передбачає, що норми та положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та в розмірах встановлених КМУ, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, позивач вважає, що діями та рішеннями держави було порушено право власності позивача, чим завдано майнову шкоду.

До суду 30 квітня 2021 року (вхід. № 22218/21) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що органи прокуратури не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено КМУ та Одеська обласна прокуратура при нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

Враховуючи вищезазначене, у відповідача відсутнє право на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ №505.

Також відповідач звернув увагу, що у п. 2 резолютивної частини рішення Конституційний Суд вказав, що положення п. 26 розділу УІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-УІІ зі змінами визнане неконституційним та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, на думку відповідача, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Позивачем в свою чергу надано відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, з посиланням на те, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами та підставою звернення до суду стала ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Відповідач не надав суду заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 09 червня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 09 червня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 04 серпня 2021 року на 15 годину 00 хвилин.

Позивач на відкритому судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача на відкритому судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення у вступному слові учасників справи, вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, а також дослідивши на судовому засіданні матеріали судової справи № 815/4086/16, суд встановив таке.

Так, суд встановив, що ОСОБА_1 у період з 19.02.1998 року по 12.05.2016 року працювала в органах прокуратури, що підтверджено записами у трудовій книжці (а.с. 10-12).

Позивач звільнена з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням з 12.05.2016 року.

Матеріалами справи підтверджено, що у період з 01 липня 2015 року по 12 травня 2016 року позивачу виплачена заробітна плата у порядку та розміру, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно до пункту 26 Розділу УІ Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в редакції Закону України № 79-УІІІ від 28.12.2014 року, що підтверджено розрахунковими листами (а.с. 13-19).

Також суд встановив, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до Прокуратури Одеської області з вимогами про визнання протиправними дії прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 заробітної плати за період: з липня 2015 року по 12.05.2016 року, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та стягнення з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату відповідно до положень ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру": з липня 2015 року по грудень 2015 року та з січня 2016 року по день звільнення - 12 травня 2016 року, всього на суму - 435277,79 грн. (чотириста тридцять п`ять тисяч двісті сімдесят сім гривень 79 коп.).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 року по справі № 815/4086/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дії прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 заробітної плати за період: з липня 2015 року по 12.05.2016 року, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та стягнення з прокуратури Одеської області (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) не виплачену заробітну плату відповідно до положень ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру": з липня 2015 року по грудень 2015 року та з січня 2016 року по день звільнення - 12 травня 2016 року, всього на суму - 435277,79 грн. (чотириста тридцять п`ять тисяч двісті сімдесят сім гривень 79 коп.).

Ухвалою від 15 лютого 2021 року по справі № 815/4086/16 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами по справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення невиплаченої заробітної плати, у зв`язку з ухваленням рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 у справі №1-223/2018/2840/18) від 26.03.2020 року, - відмовлено. Вказана ухвала залишена в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами по справі № 815/4086/16, суд зазначив, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Позивач наполягає на задоволенні свого позову, посилаючись на те, що ухваленням рішення Конституційного суду №6-р/2020 у справі №1-223/2018/2840/18) від 26.03.2020 року підтверджено нанесення неї матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, яку держава має їй відшкодувати відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, заслухавши вступні слова учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Про прокуратуру (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат.

Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці», умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697-VII, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. За правилами статті 89 Закону № 1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Абзацами 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII (Голос України, 25 жовтня 2014 року, № 206) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України Про Державний бюджет України… на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік Конституційним Судом України не приймалися.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.

Так, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Проте, Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII обов`язки не були виконані.

Враховуючи наведене, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури щодо умов оплати праці», зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України Про Державний бюджет України на 2015 рік видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм права вбачається, що у спірний період з 01 липня 2015 року по 12 травня 2016 року відповідачем нараховувалась та виплачувалась заробітна плата правомірно, що підтверджено судовим рішенням по справі № 815/4086/16.

Однак, позивач вважає, що він має право на відшкодуванням матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, оскільки наведені вище норми закону, які були застосовані під час нарахування та виплати неї заробітної плати, рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 року у справі № 1-223/2018(2840/18) визнані неконституційними.

Щодо вказаних доводів суд зазначає таке.

Так, рішенням Конституційного Суду від 26.03.2020 року у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно з ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» № 2136-VIII від 13.07.2017 передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст. 97 Закону України «Про Конституційний Суд України», суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Конституційним Судом України в пункті 2 резолютивної частини рішенні №6-р/2020 від 26.03.2020 по справі №1-223/2018(2840/18) вказано про втрату чинності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 26 березня 2020 року та не зазначено іншого порядку його виконання.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тому, суд доходить висновку, що порядок виконання рішення №6-р/2020 від 26.03.2020 по справі №1-223/2018(2840/18) є загальний, визначений ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», тобто, саме з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України втратили чинність положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та його дія направлена на майбутнє.

Суд зазначає, що правовідносини позивача з відповідачем припинені з 12 травня 2016 року, а отже дія рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 по справі №1-223/2018(2840/18) не розповсюджується на спірні правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин, а тому висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 26.03.2020 №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) не можуть бути підставою для стягнення на користь позивача неотриманої частини заробітної плати.

Такі самі висновки зроблені судом в ухвалі від 15 лютого 2021 року по справі № 815/4086/16, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, відповідно до якої у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами по справі, у зв`язку з ухваленням рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 у справі №1-223/2018/2840/18) від 26.03.2020 року, - відмовлено.

Стосовно відшкодування матеріальної шкоди у порядку ч. 3 ст. 152 Конституції України, суд зазначає таке.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач посилається на те, що на сьогоднішній день такого закону не прийнято та просить застосувати норми прямої дії - ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Тому, вирішуючи спірне питання суд виходить із правого визначення поняття майнова шкода, наведене у Цивільному кодексі України.

Так, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, у тому числі: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Виходячи із правового визначення поняття майнової шкоди, порядку та підстав її відшкодування, встановлені Цивільним кодексом України, вище приведеного аналізу норм права щодо строку набуття чинності, порядку виконання рішень Конституційного Суду України, суд вважає, що положення ч. 3 ст. 152 Конституції України не належать автоматичному застосуванню у разі визнання акту неконституційним, слід встановити, що конкретній фізичній або юридичній особі актами або діями, що визнані неконституційними була завдана шкода, тобто має бути встановлено причинно-наслідковий зв`язок між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною особі, та доведено, що були вжиті конкретні дії органів державної влади, спрямовані «проти» конкретної особи, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.

Суд зазначає, що у спірний період заробітна плата всім працівникам органів прокуратури нараховувалась та виплачувалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.

Суду не надані докази на встановлення причинно-наслідкового зв`язку між неконституційністю норми закону (окремих положень) і шкодою, заподіяною позивачу, та не доведено, що були вжиті конкретні дії відповідача, спрямовані «проти» позивача, яка зазнала шкоди внаслідок застосування неконституційного акта.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, довів правомірність своїх дій, а тому позовні вимоги не належать задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

З огляду на те, що такі судові витрати відповідачем не понесені, жодні судові витрати н належать стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до держави України в особі Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська,3) про стягнення матеріальної шкоди у вигляді не отриманої заробітної плати,- відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 16» серпня 2021 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.