Справа № 480/598/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 р.Справа № 480/598/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

представників сторін: позивача - Конященкової Т.В., відповідача - Кошеленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 19.04.21 року по справі № 480/598/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Сумській області, як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу (далі по тексту ГУ ДПС у Сумській області, відповідач, контролюючий орган), в якому просив суд:

- визнати незаконними дії ГУ ДФС у Сумській області щодо винесення податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року під одним номером № 0-1816 на різні суми, а саме на суму 17945,23 грн, 15424,32 грн, 6642,10 грн та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.06.2019 року: № 0-1816 на суму 17945,23 грн, № 0-1816 на суму 15424,32 грн, № 0-1816 на суму 6642,10 грн, як незаконні;

- визнати незаконними дії ГУ ДФС у Сумській області щодо винесення податкових повідомлень-рішень від 27.06.2019 року під одним номером № 0-1816 на різні суми, а саме на суму 1758,00 грн, 1511,04 грн, 650,69 грн та скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.06.2019 року: № 0-1816 на суму 1758,00 грн, № 0-1816 на суму 1511.04 грн, № 0-1816 на суму 650,69 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 27.06.2019 року №0-1816, за яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300 за податковий період 2018 року на суму 37430,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки останнім неправильно кваліфіковано належне ОСОБА_1 майно як об`єкт справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за ставкою 0,3% мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. площі об`єкту, замість належної 0,05%, що передбачена для типів «Будівлі промисловості та склади», до яких і має відноситися належна йому нежитлова нерухомість.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 у справі №480/598/20 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального, просить суд апеляційної інстанції частково скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 у справі № 480/598/20 та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати незаконними дії ГУ ДФС у Сумській області щодо винесення податкових повідомлень - рішень від 26.06.2019 року під одним номером №0-1816 на різні суми, а саме на суму 17945,23 грн, 15424,32 грн, 6642,10 грн та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.06.2019 року: № 0-1816 на суму 17945,23 грн, № 0099067- 5113-1816 на суму 15424,32 грн, № 0-1816 на суму 6642,10 грн, як незаконні;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 27.06.2019 року №0-1816, за яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300 за податковий період 2018 року, на суму 37430,67 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, визнаючи правомірними дії відповідача щодо оподаткування нежитлової будівлі стільцевого цеху, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ) за ставкою 0,3% мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування, дійшов помилкового висновку про віднесення вказаної нерухомості до типу «Інші об`єкти нежитлової нерухомості», оскільки за всіма своїми об`єктивними будівельно-технічними характеристиками вказана нерухомість є промисловою будівлею, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.10.2005 року, предметом якого є «нежитлова будівля стільцевий цех» під літ. «А-а2», площею 3351, 3 кв.м., належністю земельної ділянки, на якій розташована така будівля до земель для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, рішенням 9 сесії 6 скликання Тростянецької міської ради від 25.05.2011 №250, яким позивачу надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, копією технічного паспорту на вказане нерухоме майно, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованими станом на 13.04.2021 року. У зв`язку з чим, стверджує, що вказане нерухоме майно необхідно відносити до будівель промисловості, а тому при обрахуванні суми податку на нерухоме майно має застосовуватися ставка податку в розмірі 0,05% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Також, з огляду на положення підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, за яким окремим об`єктом нежитлової нерухомості будівлі офісні є будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей, вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо правомірності оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості «адмінбудівля з підвалом», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) за ставкою 0,3% до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування, що у сукупності з наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записом щодо віднесення вказаного нерухомого майна до типу «адмінбудівля з підвалом», свідчить про те, що при обрахуванні суми податку на нерухоме майно належить застосовувати ставки податку саме в розмірі 0,25 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Враховуючи викладене, наполягає, що відповідач, всупереч вимог ст. 77 КАС України, жодним чином не довів на підставі чого, і виходячи з яких міркувань, ігноруючи дані зазначені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порушуючи положення пп.266.3.2 п.266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, віднесено зазначені вище об`єкти нерухомості до категорії «інші об`єкти нежитлової нерухомості», внаслідок чого протиправно застосовано інші ставки податку на нерухоме майно, а тому податкові повідомлення-рішення від 26.06.2019 року під одним номером № 0-1816 на різні суми, а саме на суму 17945,23 грн, 15424,32 грн, 6642,10 грн та податкове повідомлення- рішення від 27.06.2019 року №0-1816 на суму 37430,67 грн є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав, викладених в останній, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі №480/598/20, пийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти вимог апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , місце проживання якого: АДРЕСА_2 , перебуває на податковому обліку в Охтирському управлінні ГУ ДПС у Сумській області, з 23.01.2004 по теперішній час, як фізична особа - підприємець, в якості платника єдиного податку на третій групі.

ФОП ОСОБА_1 зареєстрований по видах діяльності: 38.31 Демонтаж (розбирання) машин і устатковання; 43.33 Покриття підлоги й облицювання стін; 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний вид діяльності); 38.32 Відновлення відсортованих відходів; 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг; 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 01.01.2018 року, за позивачем обліковуються на праві власності наступні об`єкти нерухомого майна: нежитлова будівля стільцевий цех, площею 3351,3 м2; гаражі, бокси, площею 157,4 м2, адмінбудівля з підвалом, площею 1606,7 м2 по АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведені типи об`єктів нерухомого майна, належного позивачу на праві власності, Головним управлінням ДФС у Сумській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

- від 27.06.2019 року № 0-1816 на суму 37430,67 грн, яким визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300, за податковий період 2018 рік;

- від 26.06.2019 року № 0-1816, яким визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300, за податковий період 2016 рік на суму 6642,10 грн;

- від 27.06.2019 року № 0100812- 5113-1816 на суму 650,69 грн, яким визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300, за податковий період 2016 рік;

- від 27.06.2019 року №0-1816 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300», за податковий період 2018 рік у сумі 1758 грн;

- від 27.06.2019 року № 0-1816, яким визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300, за податковий період 2017 рік на суму 1511,04 грн;

- від 26.06.2019 року № 0-1816 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300», за податковий період 2018 рік на суму 17945,23 грн.

- від 26.06.2019 року № 0-1816, яким визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300, за податковий період 2017 рік на суму 15424,32 грн.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правильності здійсненого податковим органом розрахунку розмірів податку із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості, належних позивачу, з огляду на наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про віднесення вказаних об`єктів нерухомості до нежитлових приміщень, що відповідно до рішення сесії Тростянецької міської ради має оподатковуватись за ставкою 0,3 % до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року).

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними дій ГУ ДФС у Сумській області щодо винесення податкових повідомлень - рішень від 26.06.2019 року під одним номером № 0-1816 на різні суми, а саме на суму 17945,23 грн, 15424,32 грн, 6642,10 грн та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року: № 0-1816 на суму 17945,23 грн, № 0-1816 на суму 15424,32 грн, № 0-1816 на суму 6642,10 грн, як незаконних та визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 27.06.2019 року № 0-1816, за яким визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів 18010300 за податковий період 2018 року на суму 37430,67 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням, наведеним у ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.261 ПК України).

Як встановлено положеннями пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.266.5.1 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що визначення ставки податку, яку слід застосовувати до нерухомого майна, як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в порядку ст. 266 ПК України контролюючим органом має здійснюватися на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з обов`язковим урахуванням місця розташування (зональності) та типу чи категорії такого об`єкту нерухомості та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Так, з наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (далі Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) щодо належного ОСОБА_1 на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , колегією суддів встановлено, що цей об`єкт є нежитловим приміщенням - двоповерховою будівлею - стільцевим цехом під літ. «А-а2».

Відомості про тип та категорію вказаної будівлі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними фізичними особами) в Україні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Так, в Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Головне призначення повинно бути визначене таким чином:

обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;

потім будівля класифікується за методом "зверху - вниз". Будівлю спочатку відносять з» розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі;

Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу.

Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.

Отже, враховуючи наведені положення ДК 018-2000, досліджені судом апеляційної інстанції правовстановлюючі документи та технічну документацію, яка міститься в матеріалах справи, зокрема, технічний паспорт, відповідно до яких загальна площа приміщень усього під літ. «А-а2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 3351,3 кв.м., (склади) 2696,90 кв.м., що складає 80,4 % від загальної площі будівлі та допоміжні (підсобні приміщення) 654,40 кв.м., що складає 19,5 % від загальної площі будівлі), вказану нежитлову будівлю літ. «А-а2», належну ОСОБА_1 , слід класифікувати як «Склад».

Така класифікація вказаної будівлі підтверджується також наявним в матеріалах справи рішенням 9 сесії 6 скликання Тростянецької міської ради № 250 від 25.05.2011, яким позивачу надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення ділянки для промислового використання розміщення та обслуговування нежитлових будівель колишнього стільцевого цеху під склад переробки вторинної сировини) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення в АДРЕСА_3 .

При цьому слід зауважити, що відповідачем ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано жодного доказу та не наведено обставин, які б спростовували приналежність вказаного об`єкту нерухомості (нежитлової будівлі під літерою «А-а2» площею 3351,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ) до будь-якого іншого типу, відмінного від вищенаведеного.

При цьому, хибними є посилання суду першої інстанції на неможливість врахування під час розгляду даного позову вказаного рішення сесії Тростянецької міської ради, оскільки, по-перше, таке посилання є загальним, неконкретизованим, не підкріплене жодним обґрунтуванням, в тому числі, нормативним, а по-друге, вказане рішення є додатковим доказом, який підтверджує віднесення вказаної будівлі до типу «склад», що безпосередньо впливає на вирішення позовних вимог.

Так само ґрунтується на хибному розумінні норм права твердження суду першої інстанції про неможливість використання відомостей технічного паспорту для визначення бази оподаткування нерухомого майна, з огляду на те, що такий документ не зазначено в переліку, визначеному в п.п 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, оскільки таке твердження спростовуються положеннями цієї ж норми, в якій вказано, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом не лише на підставі даних Державного реєстру речових прав, а також/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Щодо визначення відповідачем бази оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості «адмінбудівля з підвалом», що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ) за ставкою 0,3% до розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування, колегія суддів зазначає наступне.

Слід зауважити. що підпункт 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України виділяє як окремий об`єкт нежитлової нерухомості будівлі офісні, а саме: будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей.

Відповідно до ДК 018-2000 будівлі офісні віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові», група 122 «Будівлі офісні» клас 1220, який включає будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств, банків, поштових відділень, органів місцевого управління, урядових та відомчих департаментів та т. ін.

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (за реєстраційним № 14959368) ОСОБА_1 на праві власності належить «адмінбудівля з підвалом», площею 1606,7 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_3 .

Таким чином, враховуючи наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно прямого посилання на тип вказаного майна (адмінбудівля), колегія суддів вважає єдиним вірним висновком віднесення такого об`єкту нерухомості («адмінбудівля з підвалом», площею 1606,7 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_3 ) до типу «Будівлі офісні», який з огляду на вказані норми включає в себе, зокрема, приміщення для адміністративних цілей.

При цьому в даному випадку відповідачем так само ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано жодного доказу та не наведено обставин, які б спростовували приналежність вказаного нежитлового приміщення до будь-якого іншого типу, відмінного від вищенаведеного.

Як зазначалось вище, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради.

Так, зокрема, рішеннями Тростянецької міської ради Сумської області (а саме: на 2016 рік - рішення п`ятої сесії сьомого скликання № 8 від 21.01.2016 року; на 2017 рік - рішення вісімнадцятої сесії сьомого скликання № 12 від 24.01.2017 року; на 2018 рік - рішення четвертої сесії сьомого скликання № 257 від 30.01.2018 року) встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (в тому числі):

для інших об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,3% мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування;

для будівель промислові та складів 0,05 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування;

- для будівель офісних - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей 0,25 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Виходячи зі змісту вказаних рішень, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 0,3% застосовується у тому числі і до інших об`єктів нежитлової нерухомості.

При цьому доречно вказати, що склади та офісні будівлі відсутні у вказаному переліку об`єктів, до яких застосовується така ставка податку, як 0,3%.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 26.06.2019 року № 0-1816 на суми 17945,23 грн, 15424,32 грн, 6642,10 грн від 27.06.2019 року № 0-1816, на суму 37430,67 грн були винесені відповідачем на підставі самостійно визначених ним грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, обрахованого у зв`язку із застосуванням до належних позивачу на праві власності нежитлових приміщень (типу «склад» та «будівлі офісні») ставки податку у розмірі 0,3%.

Враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідних об`єктів нерухомості, ненадання відповідачем жодного доказу правомірності віднесення належних ОСОБА_1 нежитлових приміщень до вказаної вище категорії будівель (інші об`єкти нежитлової нерухомості) та за відсутності належного мотивування застосування саме ставки податку у розмірі 0,3% до вказаних будівель, які з огляду на наведені вище обставини є різними за типом будівлями, наявні підстави для висновку про необґрунтованість обрання відповідачем при обчисленні позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ставки податку у розмірі 0,3% та відповідно врахування доводів апелянта в цій частині.

Посилання відповідача на використання відомостей інформаційних баз ГУ ДПС в Сумській області щодо відсутності даних про використання позивачем протягом 2016-2018 років найманої праці для обслуговування приміщення «нежитлова будівля стільцевий цех», що на думку податкового органу свідчить про неможливість віднесення такого приміщення до типу «Будівлі промислові», при формуванні, зокрема, оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 27.06.2019 року №0-1816, на суму 37430,67 грн, не є належним доказом застосування саме ставки податку у розмірі 0,3%, оскільки, по-перше, встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про віднесення такого об`єкту нежитлової нерухомості до типу «Склад», а не «Будівлі промисловості», по-друге, як зазначалось вище, в силу приписів п.п 266.3.2 ПК України, при обчисленні бази оподаткування об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб контролюючий орган повинен керуватися данними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості, зокрема, документами на право власності платника податків, а не використовувати інші, ніж визначені вказаною нормою, джерела такої інформації.

Доводи відповідача про невідображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення вказаних нежитлових будівель (під літерою «А-а2» площею 3351,3 кв.м., «адмінбудівля з підвалом», площею 1606,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , чим останній з поміж іншого обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваного рішення від 27.06.2019 року №0-1816, на суму 37430,67, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єктів нерухомого майна (належних позивачу нежитлових приміщень) у розмірі 0,3% контролюючим органом ані до суду першої ані апеляційної інстанції не надано.

При цьому колегія суддів, не приймає до уваги посилання позивача на належність нежитлового приміщення під літерою «А-а2» площею 3351,3 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 до типу «Будівлі промислові», оскільки як зазначено вище, за рішенням Тростянецької міської ради Сумської області для будівель промислові та складів визначено однакову ставку оподаткування (0,05 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування), що з огляду на висновки суду апеляційної інстанції про віднесення такого приміщення до типу «Склад», жодним чином не впливає на результат вирішення позовних вимог та в подальшому не вплине на майновий стан позивача, як платника податку.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Колегія суддів зазначає, що податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 0,3% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17.

Верховний Суд в даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В силу ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач правомірності своїх рішень належним чином не довів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року № 0-1816 на суму 17945,23 грн., № 0-1816 на суму 15424,32 грн., № 0-1816 на суму 6642,10 грн. та від 27.06.2019 року №0-1816 на суму 37430,67 грн в частині визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для скасування зазначених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Отже, обираючи спосіб захисту порушених прав, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями пунктів 1-10 частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За визначенням, наведеним у п.19 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Колегія суддів зазначає, що спірні рішення є індивідуальними актами у розумінні п.19 ст.4 КАС України, а тому зважаючи на той факт, що право позивача порушено саме податковими повідомленнями-рішеннями від 26.06.2019 року № 0-1816 на суму 17945,23 грн., № 0-1816 на суму 15424,32 грн., № 0-1816 на суму 6642,10 грн, від 27.06.2019 року №0-1816 на суму 37430,67 грн, такий спосіб захисту права, як визнання незаконними дій суб`єкта владних повноважень (п. 3 ч.1 ст.245 КАС України) щодо винесення вказаних рішень, не може бути застосовано до спірних правовідносин, що зумовлює відмову в задоволенні позову в цій частині.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З огляду на викладене вище, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 р. по справі № 480/598/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року № 0-1816 на суму 17945,23 грн., № 0-1816 на суму 15424,32 грн., № 0-1816 на суму 6642,10 грн, від 27.06.2019 року №0-1816 на суму 37430,67 грн, підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст.139 КАС України).

За приписами ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з квитанцією АТ «Ощадбанк» від 27.01.2020 № 9 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1681,60 грн. (а.с.3), та згідно зі скріншотом сторінки з системи «Клієнт-банк» «Ощадбанк» за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3783,60 грн.

Слід відмітити, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено розмір апеляційної скарги на рішення суду на рівні 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У свою чергу, вказаною нормою передбачено, що розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позову майнового характеру, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2020 року - 2102,00 грн.

Таким чином, враховуючи ціну позову в оскаржуваній частині 77442,32 грн, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання даного позову, становив 840,80 грн, а відтак, розмір судового збору, який підлягав сплаті ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі № 480/598/20, становив 1261,20 грн.

Беручи до уваги часткове задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог (ціна позову за якою становить 77442,32 грн), колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору в розмірі 2102,00 грн, у т.ч. 840,80 грн - за подання позову, та 1261,20 грн - за подання апеляційної скарги.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.44 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі № 480/598/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року № 0-1816 на суму 17945,23 грн., № 0-1816 на суму 15424,32 грн., № 0-1816 на суму 6642,10 грн, від 27.06.2019 року №0-1816 на суму 37430,67 грн - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомленння-рішення від 26.06.2019 № 0-1816 на суму 17945,23 грн, № 0-1816 на суму 15424,32 грн, №0-1816 на суму 6642,10 грн, від 27.06.2019 №0-1816 на суму 37430,67 грн.

В іншій частині, яка переглядалася судом апеляційної інстанції, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 по справі №480/598/20 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу (40009, м. Суми, вул. Іллінська, 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 13.08.2021 року