Справа № 140/15875/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/15875/20 пров. № А/857/10693/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 140/15875/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення коштів,-

суддя в 1-й інстанції Волдінер Ф.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09.12.2020 просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 09.11.2020 №332 о/с в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.10.2020 по 31.10.2020 та стягнути з відповідача несплаченене грошове забезпечення за жовтень 2020 року в розмірі 15 462, 46 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року він проходив службу в Нововолинському відділенні поліції Володимир-Волинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції. 22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетно-артилерійського дивізіону. 23 квітня 2019 року наказом ГУ НП у Волинській області № 116 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 позивача поновлено на вказаній посаді з 24 квітня 2019 року, стягнуто грошове забезпечення за період з 23 березня 2019 року по 13 лютого 2020 року на загальну суму 160979,12 грн. Наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року № 83 о/с позивача з 24 квітня 2019 року поновлено на посаді. Вказує, що нормами Закону № 580-VIII та Порядку №260 не визначено розміру грошового забезпечення поліцейського, яке за ним зберігається у випадку укладення контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду, а відтак, до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні норми трудового законодавства, зокрема, частин другої, третьої статті 119 Кодексу законів про працю України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зазначає, що в порушення вимог частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України відповідач протиправно не виплатив йому грошове забезпечення за жовтень 2020 року. При цьому позивач самостійно обчислив суму грошового забезпечення 15462,46 грн. за жовтень 2020 року, яку, на його думку, відповідач зобов`язаний виплатити як гарантію, передбачену частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд зокрема зазначив, що встановлення гарантій щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку не означає встановлення винятків із законодавчої заборони суміщення певних видів діяльності, в даному випадку, заборони суміщати службу в поліції та Національній гвардії, а відтак дійшов висновку, що у разі реалізації працівником права на укладення контракту на проходження військової служби в особливий період та з метою дотримання законодавчо встановлених та об`єктивно обумовлених обмежень і, водночас, гарантій прав працівника такі правовідносини потребують належного документального оформлення. Порядок такого документального оформлення чинним законодавством не врегульовано. Однак, згідно установленої практики в даній сфері, суб`єктами правовідносин випрацьовано процедуру «увільнення» працівника від роботи, якого призвано на військову службу або у випадку укладення працівником контракту.

Беручи до уваги, що змістом спірних правовідносин є проходження позивачем публічної служби, суд зазначив, що рішення з питань увільнення від роботи повинно бути оформлене письмовим наказом по особовому складу на підставі відповідних документів.

Суд першої інстанції також зазначив про те, що оскільки від позивача не надходило будь-яких документів в тому числі рапорту з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків то у відповідача були відсутні юридичні підстави для застосування до позивача механізму увільнення останнього від роботи, що має наслідком реагування на відсутність позивача на робочому місці без поважної причини та застосовування до нього заходів дисциплінарної відповідальності на загальних підставах визначених чинним законодавством.

Таким чином, беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, застосування до позивача пункту 8 Порядку № 260, відповідно до якого за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується, суд дійшов висновку, що відповідач належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами довів факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку та обґрунтованість притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а тому вважав, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції залишає поза увагою встановлені у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 у справі № 140/123/20 обставини, де зокрема зазначено: «22 березня 2019 року позивачем на адресу ГУНП у Волинській області листом з описом вкладення у поштове відправлення було направлено рапорт на ім`я начальника ГУНП у Волинській області з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Даний рапорт відповідач отримав 25 березня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у поштове відправлення. ЗО березня 2019 року ОСОБА_1 на адресу відповідача листом з описом вкладення у поштове відправлення було направлено копію контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_1 строком на 3 (три) роки. Копію даного контракту відповідач отримав 01 квітня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у поштове відправлення.»

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що поза увагою суду першої інстанції залишились саме ті обставини, які повністю спростовували наведене в оскаржуваному рішенні твердження відповідача про ненадходження до ГУНП у Волинській області від позивача рапорту з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків, а відтак, і подальший висновок місцевого суду стосовно відсутності у відповідача юридичних підстав для застосування до позивача механізму увільнення останнього від роботи.

Рішенням Волинського окружного суду від 14.02.2020 у справі № 140/123/20, яке 15.09.2020 набрало законної сили, чітко встановлено факт отримання відповідачем від позивача рапорту з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом та копії такого контракту. В свою чергу, місцевим судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що саме ці документи є підставою для винесення ГУНП у Волинській області наказу про увільнення позивача від виконання службових обов`язків.

Таким чином зазначає про те, що зі сторони позивача були вчинені всі необхідні та достатні у своїй сукупності дії для прийняття відповідачем наказу про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, що свідчить про наявність в ГУНП у Волинській області вичерпних юридичних підстав для застосування до позивача механізму увільнення його від виконання службових обов`язків.

Вважає, що з наведеного вище випливає, що відсутність належного документального оформлення укладення ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби спричинена не з вини позивача, а протиправною бездіяльністю ГУНП у Волинській області, яка виразилась у неприйнятті останнім наказу про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків. Дана обставина свідчить якраз про поважність причин відсутності позивача на робочому місці, а тому, таку відсутність не можна розглядати як дисциплінарний проступок.

Також звертає увагу суду апеляційної інстанції, що протиправне неприйняття ГУНП у Волинській області наказу про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків та не повідомлення про прийняте рішення підпорядкованого підрозділу поліції призвело до безпідставного складання Нововолинським відділенням поліції Володимир-Волинського відділу поліції актів про невихід позивача на службу за період з 01.10.2020 по 31.10.2020. В подальшому, на підставі цих актів відповідач, маючи у своєму розпорядженні рапорт ОСОБА_1 з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом та копію такого контракту, дійшов хибного висновку про неповажність причин відсутності позивача на службі, у зв`язку з чим протиправно прийняв оскаржуваний наказ від 09.11.2020р. № 332 о/с в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.10.2020 по 31.10.2020.

Крім того просить суд врахувати, що відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, при цьому положення п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України не містять вказівок, що таке грошове утримання у відносинах публічної служби повинно виплачуватись виключно за публічну службу, зокрема за службу в поліції.

Розгляд справи апеляційним судом здійснюється відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року ОСОБА_1 проходив службу в Нововолинському відділі поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.

22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону.

Наказом ГУ НП у Волинській області від 10 квітня 2019 року №440, у зв`язку з невиходом ОСОБА_1 на службу в період з 25 березня 2019 року по 04 квітня 2019 року було призначено та проведено службове розслідування.

Відповідно до висновку службового розслідування, комісія прийшла до висновку - за порушення службової дисципліни, що виразилася у невиході на службу до Нововолинського відділення поліції капітана поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби та припинити виплату грошового забезпечення.

Наказом ГУ НП у Волинській області від 18 квітня 2019 року №476/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », за порушення службової дисципліни, Присяги працівника поліції, вимог ст. 66 Закону України Про Національну поліцію, п.п. 1, 2, 4, п.3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 №2337-УІІІ, пункту 1 Розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України №1179 від 09 листопада 2016, що виразилось у невиході на службу до Нововолинського відділення поліції, старшого дільничного офіцера поліції Нововолинського відділення поліції Володимир - Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції та припинено йому виплату грошового забезпечення з 25 березня 2019 року.

23 квітня 2019 року наказом ГУ НП у Волинській області №116 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15.09.2020, визнано протиправними та скасовано накази ГУ НП у Волинській області від 18 квітня 2019 року №476/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », від 23 квітня 2019 року № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області з 24 квітня 2019 року, стягнуто з ГУ НП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн. допущено до негайного виконання.

На виконання вищезазначеного судового рішення, ГУ НП у Волинській області 28 лютого 2020 року прийнято наказ №83 о/с, відповідно до якого поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області, з 24 квітня 2019 року.

Листом від 20 березня 2020 року відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20 в частині, що стосується до негайного виконання, наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року №83о/с позивача поновлено на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУНП в області, а також виплачено грошове забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14723,70 грн. шляхом зарахування на картковий рахунок AT КБ «Приватбанк» 26 лютого 2020 року (за вирахуванням військового збору 1,5% зараховано суму 14502,84 грн.).

В подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися у порядку визначеному наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання».

Судом встановлено, що ГУ НП у Волинській області не було нараховано та виплачено позивачу середнє грошове забезпечення за жовтень 2020 року, як гарантію, передбачену частиною третьою статті 119 КЗпП.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ НП у Волинській області від 09.11.2020 №332 о/с капітану поліції ОСОБА_1 , старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУНП, припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня 2020 року, наказано провести перерахунки грошового забезпечення (а.с.28).

Позивач, не погоджуючись із вказаним наказом та діями відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за жовтень 2020 року звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частин першої, другої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом МВС України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до п.8 розділу 1 вказаного Порядку, затвердженого за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.

Як правильно встановив суд першої інстанції, причиною відсутності позивача на службі в органах національної поліції слугувало прийняття позивача 22 березня 2019 року на військову службу за контрактом у військову частину № НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону на підставі контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_1 строком на 3 (три) роки, копію якого направлено відповідачу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причини відсутності позивача на службі в органах національної поліції є поважними.

Норми спеціального законодавства, а саме - Закону України «Про Національну поліцію» та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом у період кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи, а відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.

В силу приписів ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). За змістом вимог п. 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положеннями ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», які є спеціальними нормами права, не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок призову або вступу на військову службу, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми загального закону, а саме, п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП), відповідно до якого підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 119 КЗпП встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону.

Так, згідно з нормами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 КЗпП.

В силу вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вищевказане, чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 812/452/17 наведено правову позицію, відповідно до якої поширення гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, не ставиться у залежність від виду контракту, а тільки умови, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

В силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, та враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що на позивача поширюються гарантії, передбачені Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.

Відтак, суд з урахуванням ч.2 ст. 9 КАС України, колегія суддів вважає, що позов в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 09.11.2020 №332 о/с щодо припинення виплати позивачу грошового забезпечення та визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за жовтень 2020 року підлягає до задоволення.

Щодо вимог апеляційної скарги позивача в частині стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за жовтень 2020 року в розмірі 15462,46 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи заявлену до стягнення суму, позивач використав лист ГУ НП у Волинській області від 21.01.2020 року №111/29/01-2020, в якому зазначено розмір та складові нарахованого позивачу грошового забезпечення за січень - лютий 2019 році, а також здійснив самостійно перерахунок розміру надбавки за стаж служби в поліції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15 вересня 2020 року, визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту проведення відповідачем перерахунку грошового забезпечення в частині надбавки за вислугу років за час служби в органах поліції з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.

В матеріалах справи також відсутній належний документ (довідка тощо), в якому було б зазначено про суми середнього заробітку позивача за останні два місяці перед укладенням контракту про проходження військової служби, про його середньоденне грошове забезпечення, з урахуванням проведеного на виконання зазначеного рішення суду перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).

Отже, в даному випадку розрахунок середнього заробітку (грошового забезпечення) відноситься до компетенції відповідача, оскільки такому передує виконання ним рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20 в частині розрахунку грошового забезпечення з врахуванням вислуги років у податковій поліції.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на необхідність застосування судом норм ст.371 КАС України.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

На думку апеляційного суду, оскільки позивач ОСОБА_1 на даний час проходить військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення військовослужбовця, а спір у цій справі виник не щодо стягнення власне грошового забезпечення, яке виплачується за службу в поліції, а щодо збереження та виплати середнього грошового забезпечення, яке зберігається за позивачем відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, тому відсутні підстави допустити дане рішення суду до негайного виконання, як про це просить позивач у позовній заяві.

Оцінивши викладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою в позові вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 140/15875/20 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 09.11.2020 №332 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.10.2020 по 31.10.2020.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області (, адреса: 43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 11) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середнє грошового забезпечення за жовтень 2020 року, з урахуванням проведеного перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 13 серпня 2021 року