Справа № 420/9908/21
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9908/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великодолинської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

11.06.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великодолинської сільської ради Біляївського району Одеської області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77- VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», разом із змінами внесеними рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77- VIII», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77- VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки за вказаним заявником бажаним місце розташування земельної ділянки остання не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеним ст.2, 6 «Закону України про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань. При цьому, рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства» вирішено «замінити у пунктах 1-10 рішення слова «оскільки за вказаним заявником бажаним місце розташування земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2,6 «Закону України про Документ сформований в системі «Електронний суд» 08.06.2021 5 землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань» словами «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташування земельної ділянки не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське), розробленої на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VI згідно п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України». Позивач наполягає на тому, що відмова відповідача надана у рішенні від 12 січня 2021 року №77-VIII не має чітких підстав відмови та не є обґрунтованою. Зміна підстав відмови, надана у витягу з рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року №88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77- VIII», на думку позивача, не може застосовуватись в даному випадку, оскільки план зонування, розроблений на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VI не існує, а строк його розробки закладено до 2027 року, а відповідно до чинного генерального плану с. Петродолинське, дана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Позивач наголошує, що зміна підстав відмови рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року №88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII» не є законною, відповідно до абзацу п`ятого пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009. Також, відповідачем були пропущені строки розгляду клопотання, встановлені ч. 7 ст. 118 ЗК України. Отже, на переконання позивача, у відповідача відсутні підстави для відмови в наданні відповідного дозволу позивачу. З метою захисту порушеного права та одержання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою позивач звертається до суду.

15.06.2021 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.08.2021 року представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявлених вимог заперечує та вважає, що поданий адміністративний позов є необґрунтованим. Відповідач стверджує, що рішенням Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ про розроблення проекту «Внесення змін до генерального плану с.Петродолинське Овідіопольського району Одеської області» ухвалено розроблення проекту внесення змін (з розширенням меж). Вказане рішення не скасоване, а проект генерального плану знаходиться на стадії розробки. Наказом ГУ Держгеокадастру в Одеській області №74-ОТГ від 11.12.2020 року з державної власності у комунальну було передано лише земельну ділянку 512378400:01:002:0450. В свою чергу, відповідно до рішення №67 від 26.03.1998 року «Про затвердження генерального плану села Петродолинське» несформована ділянка, на якій позначено бажане місце розташування земельної ділянки щодо якої подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га та земельна ділянка з кадастровим номером: 512378400:01:002:0450 знаходяться поза межами населеного пункту Петродолинське. Тобто, відповідач стверджує, що на момент розгляду клопотання від 03.12.2020 року Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області не була розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення. На переконання відповідача, рішення, прийняте Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області є вмотивованим та обґрунтованим, а на графічному матеріалі, наданому позивачем, відсутні будь-які координати місця розташування бажаної земельної ділянки з посиланням на об`єкт адміністративно-територіального поділу України, кадастрову зону та кадастровий квартал (фрагмент).

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

03.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області із заявою, в якій просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельними ділянками з кадастровими номерами: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу. До вказаного клопотання додано наступні документи:

копія паспорта та ідентифікаційного номеру (РНОКПП);

графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування (а.с.12).

12.01.2021 року Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області прийнято рішення №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», п.8 якого ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2, 6 Закону України «Про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань (з/б а.с.15-16).

29.01.2021 року Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області прийнято рішення №88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», яким внесено зміни до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», а саме: замінено у пунктах 1-10 рішення слова «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2, 6 Закону України «Про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань» словами «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське) розробленої на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ згідно п. 7 ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України» (а.с.17).

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявне рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ «Про розроблення проекту «Внесення змін до генерального плану с. Петродолинське Овідіопольсьного району Одеської області» поєднаного з планом зонування території населеного пункту та детальними планами окремих частин села Петродолинське (з розширенням меж) (з/б а.с.21-22).

Відповідно до ст.ст. 13-14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (ст. 12 ЗК України).

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За змістом ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У ч. 7 ст. 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частинами 10 та 11 ст. 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється.

З урахуванням вищенаведеного, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Водночас, аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Отже, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність та користування забороняється у разі, якщо фізична або юридична особа має намір отримати у власність чи користування земельну ділянку саме для містобудівних потреб.

Як встановлено судом, позивач звернулась до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, на території Петродолинської сільської ради саме для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, відповідачем, з урахуванням внесених змін рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області до рішення, яким відмовлено у наданні такого дозволу, відмовлено у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, на території Петродолинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства з підстав оскільки бажана земельна ділянка не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське) розробленого на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ згідно п. 7 ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України» (а.с.17).

До того ж, суд зазначає, що в матеріалах справи наявний лист Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 366/02-20 від 01.04.2021 року, в якому зазначено, що цільове призначення на даний момент вказаної позивачем ділянки землі сільськогосподарського призначення для товарного виробництва (а.с.19).

Також, в матеріалах справи наявні листи Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 366/02-20 від 01.04.2021 року, № 365/02-20 від 01.04.2021 року, № 363/02-20 від 01.04.2021 року, в яких безпосередньо сільською радою повідомлено, що чинний генеральний план села Петродолинське був затверджений рішенням №67 від 26.03.1998 року. Рішення №67 від 26.03.1998 року не скасоване. Проект рішення «Про внесення змін до генерального плану села Петродолинське» знаходиться на розгляді комісії з питань земельних відносин, природокористування, благоустрою та надзвичайних ситуацій. Новий генеральний план не затверджено (а.с.19-20).

Як з`ясовано судом, рішенням Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ вирішено замовити розроблення проекту «Внесення змін до генерального плану с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області» поєднаного з планом зонування території населеного пункту та детальними планами окремих частин села Петродолинське (з розширенням меж). При цьому, п.3.7 вказаного рішення визначено після погодження відповідними органами генерального плану с. Петродолинське подати зазначену містобудівну документацію на розгляд та затвердження на черговій сесії Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області протягом трьох місяців з дня їх подання (а.с.22).

Доказів затвердження проекту «Внесення змін до генерального плану с. Петродолинське Овідіопольського району Одеської області» поєднаного з планом зонування території населеного пункту та детальними планами окремих частин села Петродолинське (з розширенням меж) відповідачем до суду не надано.

Тобто, відповідач у якості відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказує, що бажана земельна ділянка не відповідає містобудівній документації, зокрема плану зонування території с. Петродолинське, розробленого на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ, який на момент розгляду клопотання позивача та даної справи не затверджений.

Отже, на підставі викладеного, суд вважає, що посилання позивача на невідповідність бажаної земельної ділянки містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське) розробленого на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року №562-VІ згідно п. 7 ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України» як на законну підставу відмови у надані позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, на території Петродолинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства є необґрунтованими та безпідставними так як даний план не затверджений.

Також, суд вважає неналежною та невідповідною підставу відмови, наведеною відповідачем у відзиві, посилання на те, що на момент розгляду клопотання від 03.12.2020 року Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області не була розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення, адже за реальності існування вказаних обставин відповідач, як орган місцевого самоврядування з правом передання земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, мав би відмовити у розгляді заяви позивача з підстав віднесення розгляду даної заяви до компетенції уповноваженого органу, зазначивши відповідний орган.

До того ж, наведені підстави відмови не лягли в основу оскаржуваних рішень Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області про відмову у надані позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, на території Петродолинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, а тому не можуть бути враховані судом, як обґрунтовані, при вирішенні спірних правовідносин.

Так, спірне рішення не містить будь-якої конкретизації підстав відмови. Загальні посилання на невідповідність призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2, 6 Закону України «Про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань не є обґрунтованою та законною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розумінні положень ЗК України. Внесені рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ зміни до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII», також не вказують на конкретні підстави відмови передбачені ЗК України.

Суд зауважує, що рішення, які виносить відповідач як суб`єкт владних повноважень повинні бути зрозумілими для осіб, які звертаються до нього із відповідними заявами.

Отже, за наведених судом вище обставин на нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та визнання протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII», в частині, що стосується внесення змін до пункту рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII відносно ОСОБА_1 .

Повноваження щодо перевірки вищевказаних питань, зокрема надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належить виключно до компетенції відповідача.

Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Суд не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

Суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Водночас суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих вище підстав, у випадку, якщо відповідач сам цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до видачі зазначеного дозволу з порушенням вимог закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.12.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Такий висновок щодо способу захисту узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 року по справі №461/4544/18 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 року по справі №509/1350/17.

Інші доводи сторін не спростовують висновків суду.

Також, позивач просить суд зобов`язати Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області подати звіт про виконання судового рішення у строк передбачений ст.382 КАС України.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006 р., пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" №11944/05 від 12.05.2011 р.).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р. зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду. Тобто, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічні висновки містить додаткова постанова Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 235/7638/16-а.

З огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останньою доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Частинами 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 15.11.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Клецько Юрієм Семеновичем, укладено Договір про надання правової допомоги №1-2 з метою набуття права на землю.

В підтвердження надання юридичних послуг адвокатом Клецько Ю.С., надано опис юридичних послуг адвоката Клецько Ю.С., клієнту ОСОБА_1 , від 01.06.2021 року, зокрема:

зустріч та усна консультація з клієнтом - 1000,00 грн./одна година;

складання та підготовка клопотань, заяв, запитів, адвокатських запитів - 1000,00 грн. один документ/1 година;

написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії - 15000,00 грн. один документ/6 годин;

написання, підготовка заяв, клопотань та подача їх до суду - 1500,00 грн. один документ/одна година;

участь адвоката у судових засіданнях в Одеському окружному адміністративному суді - 3000,00 грн. одна година/одне засідання;

Написання, підготовка та подача відповіді на відзив 5000,00 грн. один документ/дві години.

01.06.2021 року адвокатом оформлено акт прийому-передачі юридичних послуг адвокатом Клецько Ю.С., клієнту ОСОБА_1 , за яким на виконання п. 3 Договору про надання правової допомоги №1-2 від 15.11.2020 року, передано та прийнято наступні юридичні послуги:

зустріч та усна консультація з клієнтом 1000,00 грн. (1 год);

складання та підготовка клопотання (від 03.12.2020 року), запитів до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області (від 03.12.2020 року та 20.01.2021 року) 4500,00 грн (3 год.; 1 клопотання, 2 запити);

написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язати вчинити дії 15000,00 грн. (6 год);

написання, підготовка та подача клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження 1500,00 грн. (1 год.).

За прибутково-касовим ордером №1-2 від 01.06.2021 року адвокатом виставлено рахунок ОСОБА_2 , на 22000,00 грн за надання послуг по договору про надання правової допомоги 1-2.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Аналізуючи документи, надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу, враховуючи незначну складність справи (оскільки дана категорія справ дуже поширена), подання позову засобами підсистеми «Електронний суд», розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) враховуючи також інші критерії оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч.5 ст. 134 КАС України суд не вбачає підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Таким чином, суд відмовляє у стягненні з відповідача на корить позивача судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню у розмірі 454,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 263, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Великодолинської сільської ради Біляївського району Одеської області (адреса: 67668, с.Великий Дальник, вул. Богдана Хмельницького буд. 3, ) про визнання протиправними та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII», в частині, що стосується внесення змін до пункту рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року №77-VIII відносно ОСОБА_1 .

Зобов`язати Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.12.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Стягнути з Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Головуючий суддя Токмілова Л.М.