Справа № 480/3530/20
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 р.Справа № 480/3530/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю: секретаря судового засідання - Севастьянової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора України, Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 (суддя Глазько С.М.; м. Суми; повний текст рішення складено 26.03.2021) по справі № 480/3530/20

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора України, Сумської обласної прокуратури

про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора України (надалі також - відповідач1), Прокуратури Сумської області (надалі також - відповідач-2), в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Сумської області від 29 квітня 2020 року № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05 травня 2020 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 161 від 02 квітня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області або на посаді, що є рівнозначною посаді прокурора відділу прокуратури Сумської області, у разі початку діяльності обласної прокуратури відповідно до редакції Закону України № 113 - IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на час постановлення рішення поновити на рівнозначній посаді в Сумській обласній прокуратурі, що розпочне свою діяльність або на посаді прокурора в органах прокуратури Сумської області, з 05.05.2020;

- стягнути з прокуратури Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 травня 2020 року по дату винесення судового рішення;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за весь час вимушеного прогулу.

Протокольною ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 замінено сторону відповідача з Прокуратури Сумської області на Сумську обласну прокуратуру.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Сумської області від 29 квітня 2020 року № 98к.

Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області з моменту звільнення 05 травня 2020 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, Сумська область, 40000, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40551,58 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 21680 (двадцять дві тисячі шістсот вісім) грн. 40 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, Сумська область, 40000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Позивач частково не погодилась з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме:

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області або на рівнозначній посаді в Сумській обласній прокуратурі з 05.05.2020;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 161 від 02 квітня 2020 року кадрової комісії № 1 про неуспішне складання іспиту та неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Сумської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 205447,6 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення кадрової комісії № 1 від 02.04.2020 № 161 не відповідає вимогам Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233, оскільки не містить мотивів та обставин його прийняття. В свою чергу, відсутність у рішенні, прийнятому за наслідками атестації мотивів, з яких кадрова комісія дійшла висновку про неусішне проходження атестації прокурором, є підставою для його скасування. Також позивач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що ОСОБА_1 незаконно звільнено з 04.05.2020 з посади прокурора прокуратури Сумської області, а при винесенні рішення станом на 17.03.2021 відбулася лише зміна назви юридичної особи на "Сумська обласна прокуратура". З цих підстав позивач вважає, що позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Сумської обласної прокуратури або на рівнозначній посаді в Сумській обласній прокуратурі з 05.05.2020 підлягає задоволенню саме в такому контексті. Щодо прийняття судом рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, позивач посилається на те, що судом першої інстанції у спірних правовідносинах безпідставно було застосовано положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України, зазначена норма підлягає застосуванню у разі незаконного переведення працівника на нижчеоплачувану роботу. Натомість, в даному випадку має місце незаконне звільнення та прийняття на роботу (на іншу посаду) за конкурсним добором. Вважає, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального права обрахована різниця заробітної плати між посадами прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області та головного спеціаліста цього ж відділу, а також головного спеціаліста відділу захисту дітей та протидії насильству Сумської обласної прокуратури.

Частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції Сумською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить суд апеляційної скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 в частині задоволення вимог про визнання протиправним та скасування наказу прокуратури Сумської області № 98к від 29.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 , поновлення її на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області з 05.05.2020, стягн5ення на її користь з Сумської обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 40 551,58 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач-2 посилається на помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності у оскаржуваному наказі підстави звільнення, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", оскільки у ньому міститься посилання на п. 3, пп. 2 п. 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ щодо звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Також є помилковими твердження суду, що застосування п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" можливе лише за умови ліквідації, реорганізації установи, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки п.п. 1 п. 19 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ таких умов не передбачено. Вказує, що положеннями ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній до внесення змін Законом України № 113-ІХ) прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом. Законом № 113-ІХ внесено зміни до ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VII та слова «цим Законом» замінено словом «законом». Таким чином, починаючи з 25.09.2019 та на момент звільнення позивачки підстави та порядок звільнення з посади прокурора могли визначатися не лише Законом України "Про прокуратуру", а й іншим законом, у тому числі і Законом № 113-ІХ. Крім цього, слід враховувати, що Законом № 113-ІХ, у тому числі зупинено до 01.09.2021 дію ст. 60 Закону України "Про прокуратуру", яка регулює звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Аналіз п. 19 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ дає підстави для висновків, що Закон № 113-ІХ пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" не з рішеннями про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом № 113-ІХ з дня набрання ним чинності. Отже, оскільки звільнення позивачки на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» відбулось у зв`язку із прийняттям Кадровою комісією № 1 рішення № 161 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 , то наказ прокурора Сумської області від № 98к від 29.04.2020 виданий за наявності підстав, передбачених законодавством.

Також, частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офісом Генерального прокурора подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі та у спосіб, що передбачені Законом. Законом України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" запроваджено реформування системи органів прокуратури. Згідно з пунктом 6 розділу ІІ вказаного Закону усі прокурори вважаються персонально попередженими у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Приписами пункту 7 розділу ІІ Закону №113-IX передбачено можливість переведення прокурорів лише у разі успішного проходження ними атестації. Вказує, що обставиною, яка зумовила прийняття оскаржуваного рішення, є набрання позивачем 63 бали з 70, які є необхідними для допуску до наступного етапу атестації. Враховуючи, що за умови складання прокурором іспиту, інших обставин (окрім істотного порушення порядку проведення атестації) для прийняття кадровою комісією негативного рішення бути не може, саме це є мотивом для прийняття такого рішення. Як наслідок, позивача було правомірно звільнено, оскільки таке звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" було передбачено пунктом 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ. На думку відповідача норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ є спеціальними та такими, що мають пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Відтак, поновлення позивача, який неуспішно пройшов атестацію, та без успішного її проходження, на посаді в органах прокуратури, усупереч конституційному принципу рівності громадян надасть йому привілеї перед прокурорами, які успішно пройшли переатестацію.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу позивача в яких, заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги просили суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Розгляд справи проведено без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційній скарги відповідачів належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент звільнення працювала в органах прокуратури на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області.

Наказом прокурора Сумської області №98к від 29.04.2020, на підставі ст. 11 Закону України Про прокуратуру, п. 3 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, ОСОБА_1 звільнено з посади з 04.05.2020. Підставою для звільнення зазначено рішення кадрової комісії №161 (т.1 а.с. 25).

Відповідно до копії рішення №161 кадрової комісії №1 від 02.04.2020, ОСОБА_1 за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора набрала 63 бали, що є меншим прохідного балу для успішного складня іспиту, та не допущена до проходження наступних етапів атестації. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію (т.1 а.с.24).

Позивач, вважаючи рішення № 161 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації та прийнятий на його підставі наказ про звільнення протиправними, звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки такої події, як реорганізація чи ліквідація органу прокуратури, в якому працювала позивач, в дійсності не відбулося, а змінилася лише назва відповідача на «Сумську обласну прокуратуру», відсутні підстави для звільнення позивача за п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», яким передбачено можливість звільнення особи з органів прокуратури лише в разі їх реорганізації чи ліквідації.

При цьому суд вважав, що необхідним та ефективним способом відновлення порушеного права ОСОБА_1 є поновлення її саме на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області, з якої вона була незаконно звільнена. За висновком суду, вимога позивача поновити її на посаді в Сумській обласній прокуратурі, що є рівнозначною посаді прокурора відділу прокуратури Сумської області, є безпідставною, оскільки у даному випадку судом фактично буде працевлаштовано позивача на посаду, на якій вона не працювала та з якої не звільнялася, тобто судом будуть вчинені дії, на які він фактично не має повноважень.

Визнаючи розмір середнього заробітку відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що після звільнення позивач продовжувала працювати в Сумській обласній прокуратурі, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність стягнення на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за виключенням отриманого заробітку на посаді головного спеціаліста.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 161 від 02 квітня 2020 року про неуспішне проходження атестації позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку набрання прокурором на етапі тестування з використанням комп`ютерної техніки кількості балів меншої за 70, за відсутності підстав для призначення нового часу для складання іспиту, у дисциплінарної комісії є лише один правомірний варіант поведінки, а саме прийняття рішення про неуспішне проходження таким прокурором атестації.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №161 від 02.04.2020 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 прийнято у відповідності до вимог Порядку проходження прокурорами атестації і підстави для його скасування відсутні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014, № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною третьою статті 16 № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 7 Закону № 1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Статтею 9 Закону № 1697-VII передбачено, що Генеральний прокурор призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону № 1697-VII, яка передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі:

1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;

3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про запобігання корупції";

4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в раз скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Колегія суддів звертає увагу на те, що даний перелік підстав викладено у Законі № 1697-VII як вичерпний.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX (далі по тексту - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни до Кодексу законів про працю України шляхом доповнення статті 32 частиною п`ятою такого змісту : "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус".

Статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Законом № 113-ІХ також внесені зміни до Закону № 1697-VII «Про прокуратуру», зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту:

"5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Прийняття вказаного Закону було спрямовано на запровадження першочергових і тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою законопроекту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Зокрема, згідно з пунктом 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2010 року № 1697.

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком "Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженим 03 жовтня 2019 року наказом Генерального прокурора № 221 (далі - Порядок № 221).

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Згідно з пунктом 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, всі вищезазначені вимоги щодо ініціювання проходження атестації позивачем дотримано, зокрема, подано заяву у встановлений строк і за визначеною формою, у зв`язку з чим його допущено до проходження атестації прокурорів.

Пунктом 12 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з п. 13 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 11 3-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи:

складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

З аналізу наведених норм слідує, що законодавець ввів у дію чітко та однозначно визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначивши, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окресливши умову продовження служби - успішне проходження атестації.

Пунктом 4 розділу II Порядку № 221 передбачено, що прохідний бал мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора становить 70 балів.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_1 набрано 63 балів, що, враховуючи прохідний бал (70) є недостатнім для успішного складання іспиту.

За вищенаведених обставин, Кадровою комісією № 1, керуючись пунктами 13, 17 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, пунктом 6 розділу І, пункту 5 розділу II Порядку № 221, враховуючи, що ОСОБА_1 за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора набрала 63 бали, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, прийнято рішення від 02.04.2020 року № 1 про неуспішне проходження позивачем атестації, яке стало підставою для прийняття прокурором Сумської області наказу від 29.04.2020 року № 98к.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що умова обов`язкового успішного проходження атестації для переведення на посади в обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, за наслідками проведення якої і було прийнято вказане рішення Кадрової комісії № 1 від 02.04.2020 року № 161, що слугувало в подальшому підставою для прийняття наказу прокурора Сумської області від 29.04.2020 року № 98к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 04 травня 2020 року, запроваджена Законом № 113-IX, та проводиться за наявності обставин, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Крім того, нормативною підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури у оскаржуваному наказі № 98к від 29.04.2020 року другий відповідач вказав статтю 11 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII, пункт 3, підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону № 1697-VII керівник обласної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Разом з тим, на думку колегії суддів, посилання в оскаржуваному наказі на п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення у системному зв`язку з нормою пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, вказує на обов`язкову необхідність сукупності двох юридичних фактів для прийняття рішення про звільнення:

- рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

- ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення частини кількості прокурорів органу прокуратури.

Текстове викладення підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX у разі зміни застосованого словосполучення «на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру"» на текстовий виклад цієї норми в Законі № 1697-VII - буде виглядати так: «прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора «у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури» і за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури».

У разі, якщо б застосування підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX не потребувало наявності факту ліквідації, реорганізації або скорочення, не було б потрібним саме посилання на пункт 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII.

Колегія суддів також зазначає, що Законом № 113-IX фактично передбачено переведення прокурорів в разі зміни установи (органу прокуратури) внаслідок реорганізації чи ліквідації.

Однак в даному випадку ні реорганізація, ні ліквідація прокуратури Сумської області, де була працевлаштована позивачка не відбувалася.

Станом на день звільнення позивача - 04.05.2020 року, прокуратура Сумської області в якій працювала ОСОБА_1 не ліквідована, накази про скорочення штатної чисельності не видавалися.

При цьому наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 встановлено лише перейменування регіональних прокуратур без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (у тому числі і прокуратури Сумської області).

Відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора № 414 від 08.09.2020 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 (т.1 а.с.157).

Отже, доведеними в судовому засіданні та не спростованими відповідачами є обставини відсутності реорганізації чи ліквідації юридичної особи другого відповідача на момент звільнення позивача.

Судова колегія наголошує, що позивач не могла бути звільненою за цією нормою без наявності юридичного факту реорганізації чи ліквідації прокуратури Сумської області, де вона була працевлаштована.

З огляду на викладене, правильними є твердження позивача, що її звільнення за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" відбулось за відсутності для цього законних та обґрунтованих підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі по тексту також ЄСПЛ).

Згідно з частинами першою та другою ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" №1906-IV від 29.06.2004 р. (із змінами та доповненнями), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ визнає звільнення працівника з роботи, у тому числі з посад публічної служби однозначним втручанням у право на повагу до приватного життя.

За сталою практикою Європейського Суду, приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення Суду у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття "приватне життя" не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі "Niemietz проти Німеччини" від 16 грудня 1992 року). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (див. п. 47 рішення Суду у справі "Sidabras and Dћiautas проти Латвії" (справи № 55480/00 та № 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі "Bigaeva проти Греції" від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Крім того, зазначалося, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі "Ozpinar проти Туреччини" від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

Отже, виходячи з викладеного, спірні рішення Кадрової комісії № 1 від 02.04.2020 року та наказ про звільнення позивача № 98к від 29.04.2020 становили втручання держави у її приватне життя і оцінюється судом крізь призму дотримання нею наступних критеріїв: 1) чи здійснювалося таке втручання на підставі закону, тобто чи мало втручання правове підґрунтя у національному законодавстві; 2) чи мало втручання у здійснення права легітимну мету; 3) чи є таке втручання необхідним у демократичному суспільстві.

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, ЄСПЛ 2001).

Колегія суддів наголошує, що застосовуючи норми розділу «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурор Сумської області не мав повноважень звільняти позивача з підстав, інших ніж визначені Законом України «Про прокуратуру», а враховуючи, що підпункт 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» міг бути застосований тільки у разі реорганізації чи ліквідації органу прокуратури чи скорочення штату прокурорів, події яких у спірних відносинах не відбулися, втручання держави у приватне життя ОСОБА_1 у вигляді звільнення позивача з посади здійснено не на підставі закону.

Суд апеляційної інстанції у цьому втручанні не вбачає і легітимної мети. Закон № 113-IX не містить вказівки на таку мету. Враховуючи наявність суспільної думки щодо необхідності реформування органів прокуратури з метою відновлення довіри суспільства до прокуратури, колегія суддів не знаходить будь-якого зв`язку між відновленням довіри суспільства до прокуратури та звільненням окремого працівника без визначення будь-яких його винних дій чи проступків, неналежної чи недоброчесної поведінки.

Відповідно, не йде мова про пропорційність вчиненого відповідачем у цій справі втручання до приватного життя позивача.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (набуло статусу остаточного 24 лютого 2020 року), яке стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України «Про очищення влади». ЄСПЛ визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя. Застосовані заборони мали дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та зашкодили їхній соціальній і професійній репутації, а також значною мірою вплинули на них. Заявники були звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (п. 209 рішення).

ЄСПЛ вказав, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. (п. 294).

Аналогічно, у цій адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка її роботи на посаді прокурора, позивачу не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісною зі статусом прокурора.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що подія для застосування п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" (ліквідація, реорганізація чи скорочення органу прокуратури) як підстави для звільнення не настала, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправними рішення № 161 від 02 квітня 2020 року Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання ОСОБА_1 такою, що неуспішно пройшла атестацію та наказу прокуратури Сумської області № 98к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Сумської області, у зв`язку з чим такі рішення є такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09.10.2019 по справі № П/811/1672/15.

Доводи позивача з приводу того, що ефективним способом захисту порушеного права буде поновлення її на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області або на посаді, що є рівнозначною посаді прокурора відділу прокуратури Сумської області, колегія суддів відхиляє, оскільки поновлення позивача на посаду в Сумській обласній прокуратурі виходить за межі юридичної компетенції суду та чинним трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншу посаду, ніж він займав до звільнення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та ефективним способом відновлення порушеного права ОСОБА_1 , є поновлення її на посаді, з якої її було незаконно звільнено, а саме: на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області з 05 травня 2020 року.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що після звільнення позивача з посади прокурора, наказом прокурора Сумської області від 02.06.2020 №135к, ОСОБА_1 з 03.06.2020 призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області, тобто позивач продовжила працювати у відповідача - 2 (т.2 а.с.81).

У подальшому, з урахуванням наказу Генерального прокурора «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 №414 та наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 46 «Про затвердження структури та штатної чисельності апаратів обласних прокуратур», наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 07.10.2020 № 439к призначено з 08.10.2020 державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Сумської області прокуратури. (т.1 а.с.80)

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі незаконного звільнення або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи в разі незаконного переведення на іншу посаду, з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, а також у постановах Верховного Суду, зокрема, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 22 липня 2021 року у справі № 820/5932/16.

За таких обставин та враховуючи, що в межах спірних правовідносин питання про переведення позивача на нижчеоплачувану роботу відповідачем не вирішувалось, а позивача було звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за виключенням отриманого позивачем заробітку за час перебування на посаді головного спеціаліста відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки від 05.06.2020 № 18-570вих.-20, наданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача за березень-квітень 2020 року становила 21680,40 грн., середньоденна 1032,40 грн (т.1 а.с.140).

У зв`язку з викладеним, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача починаючи з 05 травня 2020 року по 17 березня 2021 року (дату винесення судового рішення) складає 225063,20 грн (218 дні * 1032,40 грн).

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з Сумської обласної прокуратури на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 225063,20 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 161 від 02 квітня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», а також в частині відмови щодо стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, Сумська область, 40000, ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 184511,62 грн.., з прийняттям в цій частині постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора України, Сумської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року по справі № 480/3530/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 161 від 02 квітня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», а також в частині відмови щодо стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, Сумська область, 40000, ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 184511,62 грн..

В цій частині прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 161 від 02 квітня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Сумської області атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора».

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, Сумська область, 40000, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 184511,62 грн..

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 по справі № 480/3530/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 17.08.2021 року