Справа № 440/2127/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 р. Справа № 440/2127/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, по справі № 440/2127/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради (далі УСЗН Шевченківської районної в м. Полтаві ради, відповідач), в якій, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради присвоїти ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни з моменту відмови у даному статусі від 30.12.2020, видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак установленого зразка, передбачені діючим законодавством України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вважає протиправним рішення відповідача про відмову позивачу у присвоєнні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, обґрунтовану непоширенням на ОСОБА_1 положень п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з огляду на те, що останній не належить до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України. Пояснив, що станом на момент отримання травми (11.08.2015), після якої у нього відповідно до причинно-наслідкового зв`язку погіршилося здоров`я, внаслідок чого позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, він проходив службу в органах міліції на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей, тобто відносився до осіб начальницького та рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ. У зв`язку з чим вважає, що підпадає під дію приписів п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та має право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року у справі №440/2127/21 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року у справі № 440/2127/21 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що підпадає під перелік осіб, які мають право на статус «осіб з інвалідністю внаслідок війни», оскільки наведене в п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», формулювання «особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України» у повному обсязі розповсюджується на позивача, так як на момент отримання ним травми при виконанні службових обов`язків 11.08.2015, яка в подальшому призвела до погіршення стану здоров`я та встановлення інвалідності, він працював в органах міліції на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей. При цьому вказує про хибність висновку суду першої інстанції про те, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни мають право отримати лише особи, яким встановлена інвалідність внаслідок, зокрема, захворювання, отриманого під час захисту Батьківщини, оскільки в нормі п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутня така умова для отримання статусу інваліда війни як участь у захисті Батьківщини.

На думку апелянта безпідставними є посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 20.01.2015 у справі № 21-528а14 та від 06.11.2013 у справі № 21-377а 13, оскільки суб`єктами спірних правовідносин у вказаних справах є військовослужбовці, умови набуття якими статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни відрізняються від умов набуття такого статусу особами рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на висновки Полтавського окружного адміністративного суду, викладені в рішеннях від 21.08.2020 у справі №440/3977/20, від 17.05.2021 у справі № 440/1248/21, від 09.04.2021 у справі № 440/816/21, Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 у справі №320/192/19, Другого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №440/3977/20, Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2019 у справі №810/2435/18, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також позивач, у наданій до суду заяві від 09.07.2021 наводить обставини аналогічні тим, що зазначені в апеляційній скарзі. Зауважує, що посилання відповідача на непоширення на нього положень п.2 ч.2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», обґрунтоване тим, що позивач працював в органах Національної поліції та отримав там спеціальне звання, є безпідставним, оскільки в силу положень п.10 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу просить суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Наполягає, що позивач не має права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, з огляду на те, що ОСОБА_1 був прийнятий на службу до органів Національної поліції та в цій же установі отримав спеціальне звання, а пункт 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не відносить до осіб з інвалідністю внаслідок війни осіб, які проходили службу на відповідних посадах у поліції і яким присвоєно спеціальне звання поліції, в свою чергу національна поліція не є правонаступником міліції, а тому встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено чинним законодавством. Зауважив, що згідно наданих позивачем документів другу групу інвалідності йому було встановлено з 05 листопада 2020 року, відповідно до довідки МСЕК від 16 грудня 2020 року серії АВ №0032737, тобто на момент коли позивач вже мав спеціальне звання поліції, що унеможливлює надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач, в надісланій до суду відповіді на відзив на апеляційну скаргу висловлює свою незгоду з твердженнями відповідача, мотивуючи її обставинами, які є тотожними тим, що наведені ним в апеляційній скарзі та заяві від 09.07.2021.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 04.08.2006 по 06.11.2015, а з 07.11.2015 у Національній поліції.

31.08.2015 комісія УМВС, розглянувши матеріали службового розслідування за фактом отримання травми оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 , склала відповідний висновок службового розслідування. Зі змісту висновку слідує, що 11.08.2015 об 11:40 отримав травму в приміщенні Полтавського РВ УМВС (території обслуговування Октябрського РВ Полтавського МУ) у вигляді струсу мозку. Як встановлено комісією під час службового розслідування, нещасний випадок з оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_2 .М стався при виконанні службових обов`язків.

За наслідками службового розслідування за фактом отримання травми оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 , 20.05.2016 Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області складено акт розслідування нещасного випадку, що стався 11.08.2015 близько 11-05 із оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 за формою Н-5, за висновком якого нещасний випадок стався при виконанні службових обов`язків.

За результатами розслідування нещасного випадку, 20.05.2016 головою ліквідаційної комісії Київського РВ Полтавського МУ затверджено акт №1 про нещасний випадок за формою Н-1, за висновками якого нещасний випадок з оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 , стався 11.08.2015 при виконанні службових обов`язків.

17.09.2020 медичною (військово-лікарською) комісією ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області) за розпорядженням УКЗ ГУНП в Полтавській області здійснено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого встановлено травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків, непридатний до служби в поліції, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 284/С від 17.09.2020.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0032737 від 16.12.2020 ОСОБА_1 встановлено ІІ група інвалідності з 05.11.2020, причина інвалідності: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

23.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради із заявою, у якій просив надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення відповідно до поданих документів.

Листом від 30.12.2020 №Г-01-13/516-01-04/11 Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки за інформацією Національної поліції законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу.

ОСОБА_1 , вважаючи дії Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради щодо відмови у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 3551-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Частиною 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

4) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних:

у районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період;

від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 року, а з 1 грудня 2014 року - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання.

Дія абзацу третього цього пункту не поширюється на осіб, засуджених за злочини проти основ національної безпеки України та злочини проти громадської безпеки.

Зв`язок інвалідності з пораненням чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманим особами, зазначеними в цьому пункті, встановлюється для повнолітніх осіб - за висновком медико-соціальної експертизи, для осіб віком до 18 років - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

5) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн або стали особами з інвалідністю із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки;

6) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов`язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941 року по 31 грудня 1954 року;

7) учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах;

8) осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941-1945 років і стали особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

9) осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;

10) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (далі - Революція Гідності), та які звернулися за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року.

Абзац перший цього пункту не поширюється на працівників міліції, осіб, які проходили службу в правоохоронних органах спеціального призначення, військовослужбовців внутрішніх військ, Збройних Сил України та інших військових формувань, які отримали інвалідність внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з подіями Революції Гідності.

Участь осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, у Революції Гідності та отримання ними під час Революції Гідності поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я встановлюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Зв`язок інвалідності з пораненнями, каліцтвом, контузією чи іншим ушкодженням здоров`я, отриманими особами, зазначеними в абзаці першому цього пункту, під час участі у Революції Гідності, встановлюється за результатами медико-соціальної експертизи в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України;

11) військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

12) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

13) осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Підставою для надання особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є (але не виключно):

а) клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа. До клопотання додаються документи, що підтверджують участь особи в антитерористичній операції, або письмові свідчення не менш як двох свідків з числа осіб, які спільно з такою особою брали участь в антитерористичній операції та отримали статус учасника бойових дій, або особи з інвалідністю внаслідок війни, або учасника війни відповідно до цього Закону;

б) довідка керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

в) довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

14) осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої цієї статті, визначається Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведеної норми вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Так, щодо належності позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, колегією суддів встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 в період з 04.08.2006 по 06.11.2015 проходив службу в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського районного відділу Полтавського міського управління, в спеціальному званні «старший лейтенант міліції», під час проходження якої 31.08.2015 отримав травму у вигляді струсу мозку. Вказаний нещасний випадок з оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції Глушком С.М стався при виконанні службових обов`язків, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку від 11.08.2015, актом голови ліквідаційної комісії Київського РВ Полтавського МУ про нещасний випадок за формою Н-1 № 1 від 20.05.2016, свідоцтвом про хворобу № 284/С від 17.09.2020 відповідно до якого захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції, та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0032737 від 16.12.2020, якою ОСОБА_1 встановлено ІІ група інвалідності з 05.11.2020, причина інвалідності: травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Тобто, з наведеного слідує, що отримання травми, що мало наслідком в подальшому встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання позивачем службових обов`язків, як особою, яка належила до кола осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України, що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності однієї з умов, які дають право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Посилання відповідача на неможливість віднесення позивача до осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України в розумінні п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII, з огляду на те, що він після служби в органах внутрішніх справ працював в органах Національної поліції України та спеціальне звання отримав саме в останній установі, на переконання колегії суддів ґрунтуються на хибному розумінні вказаної норми, оскільки остання не містить положень, які б забороняли особам, які спочатку проходили службу в органах внутрішніх справ та потім перейшли на службу до органів Національної поліції України та отримали там спеціальне звання претендувати на присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Не містить таких застережень і в цілому Закон № 3551-XII, яким і врегульовано спірні правовідносини.

Щодо другої умови, яка повинна бути дотримана для набуття позивачем статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону № 3551-XII - встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (далі Постанова № 1317) медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Відповідно до пункту 12 Постанови № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 26 Постанови № 1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є:

загальне захворювання;

інвалідність з дитинства;

нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я);

професійне захворювання;

поранення, контузії, каліцтва, захворювання:

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час;

- одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди;

- одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. - на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання;

- одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Другої світової воєн та в повоєнний період;

- пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав;

- пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

- одержані внаслідок політичних репресій;

- пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій;

- одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності);

- поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення;

захворювання:

- отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

- пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

З наявних в матеріалах справи копій акту розслідування нещасного випадку, що стався 11.08.2015, за формою Н-5 від 20.05.2015, затвердженого ліквідаційною комісією Київського РВ ПМУ УМВС України, акту №1 про нещасний випадок за формою Н-1 від 20.05.2016, висновку службового розслідування за фактом отримання травми оперуповноваженим сектору кримінальної міліції у справах дітей Київського РВ Полтавського МУ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 від 31.08.2015, вбачається, що нещасний випадок з позивачем стався при виконанні ним службових обов`язків.

На підставі вказаних документів, зокрема, Медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" видано позивачу свідоцтво про хворобу № 284/С від 17.09.2020 року, у пункті 11 (Діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва) якого за результатами медичного огляду ОСОБА_1 комісія дійшла висновку: "Наслідки закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку (11.08.2015) у вигляді перивентрикулярного лейкоареозу головного мозку, помірної тзовнішньої гідроцефалії, гіпертензійно-лікворного синдрому з лікворно-динамічними кризами (19.08.2020, 26.08.2020, 27.08.2020) стійкого вестибулоатактичного синдрому, стійкого цефалгічного синдрому, розсіяної органічної симптоматики, астено-невротичного синдрому травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби у поліції (а.с. 41).

Згідно із довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісію серії АВ №0032737, виданої 16.12.2020 ОСОБА_1 з 05 листопада 2020 року встановлена 2 група інвалідності. Причина інвалідності: травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків (а.с. 43).

Таким чином, наведеними документами підтверджується факт встановлення позивачу інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання ним службових обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо належності ОСОБА_1 до числа осіб начальницького і рядового складу Міністерства органів внутрішніх справ України, а також факту встановлення позивачу інвалідності, внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII.

Твердження суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII, обґрунтоване тим, що травма, яку позивач отримав та внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана з участю ОСОБА_1 у захисті Батьківщини чи з участю в бойових діях на території інших держав, колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на неправильному розумінні судом норм матеріального права, які слід застосовувати до спірних правовідносин.

Так, п. 1 ч.1 ст. 7 Закону № 3551-XII передбачає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

У той же час п. 2 ч.2 статті 7 Закону №3551-XII додатково встановлює перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, серед яких є і особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

При цьому, колегія суддів зауважує, що пункт 2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII не визначає умовою для набуття особою статусу особи з інвалідністю внаслідок війни наявність інвалідності, отриманої внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

Отже, п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII не пов`язує одержання особою начальницького і рядового складу органів МВС інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків саме з їх одержанням під час захисту Батьківщини.

Наявність такої умови, відповідно до наведених норм обов`язкова для військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, що з огляду на статус позивача (особа начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України) не має відношення до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Отже, обираючи спосіб захисту порушених прав, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями пунктів 1-10 частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За визначенням, наведеним у п.19 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, не конкретизуючи при цьому в чому саме така полягає.

Разом з цим, дослідивши матеріали справи та встановивши дійсні обставини даної справи, колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є відмова відповідача у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладена в листі від 30.12.2020 №12-Г-01-13/516-01-04/11, яка на думку ОСОБА_1 є протиправною.

У зв`язку з чим, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів зазначає, що вказаний лист (відмова) є індивідуальним актом у розумінні п.19 ст.4 КАС України, а тому зважаючи на той факт, що право позивача порушено саме таким листом від 30.12.2020 №12-Г-01-13/516-01-04/11, такий спосіб захисту права, як визнання протиправною бездіяльності відповідача не може бути застосовано до спірних правовідносин, що зумовлює відмову в задоволенні позову в цій частині.

Разом з цим, належним способом захисту позивача буде визнання протиправною відмови Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 30.12.2020 №12-Г-01-13/516-01-04/11.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача присвоїти ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак установленого зразка, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, регламентовані Законом № 3551-XII.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні такого статусу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати особі такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати особі такий статус або не надати (відмовити).

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для отримання позитивної відповіді на порушене у його зверненні питання.

Колегія суддів зауважує, що зобов`язання судом відповідача присвоїти ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни з наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність підстав для відмови у наданні такого статусу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності вказаних підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати позивачі статус особи з інвалідністю внаслідок війни з наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у наданні такого статусу, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до вчинення відповідачем відповідних дій з порушенням закону.

У справі, що розглядається, не досліджувалось питання належності поданих позивачем документів та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, окрім тих, що вказані відповідачем у листі від 30.12.2020 №12-Г-01-13/516-01-04/11.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача присвоїти ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни та нагрудний знак установленого зразка.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому статусу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з урахуванням висновків суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 440/2127/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 по справі № 440/2127/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 30.12.2020 №12-Г-01-13/516-01-04/11.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради (36040, м. Полтава, вул. Івана Мазепи, 30, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому статусу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк