Справа № 640/16163/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року м. Київ № 640/16163/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №65632611/20.1/24 від 04.06.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання;

- визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо ухилення від відкриття виконавчого провадження і винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва №640/24888/19 від 12.05.2021 року протиправною;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження і винести постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва №640/24888/19 від 12.05.2021 року.

Адміністративний позовом обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно не відкрито виконавче провадження на підставі поданого ОСОБА_2 виконавчого листа, який безпідставно повернуто стягувачу оскаржуваним повідомленням.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 22.07.2021 року.

Через канцелярію суду 19.07.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Посилаючись на положення Інструкції про примусове виконання рішень, відповідачем зазначено про не підвідомчість виконавчого листа, поданого позивачем, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, оскільки боржником не є центральний орган виконавчої влади, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Через канцелярію суду 21.07.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вважає твердження відповідача, викладені у відзиві, такими, що не відповідають вимогам законодавства України, оскільки боржник у виконавчому листі є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з місцем розташування у місті Києві, що дає підстави відповідачу відкрити виконавче провадження, разом з тим, останнім допущено протиправну бездіяльність та не здійснено зазначених дій. Натомість, повернуто стягувачу виконавчий документ без прийняття до виконання.

Через канцелярію суду 21.07.2021 року представником позивача заяву про зміну предмета позову.

Через канцелярію суду 21.07.2021 року представником позивача подано заяву про розгляду справи за відсутності позивача та його представника.

У судове засідання 22.07.2021 року сторони не прибули. На підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюються.

Разом з тим, з огляду на надходження клопотання представника позивача про зміну предмета позову, суд дійшов висновку про її вирішення за відсутності представників сторін у судовому засіданні.

Так, у заяві від 21.07.2021 року позивач просить суд:

- поновити ОСОБА_1 строк подання даної заяви про зміну предмету позову;

- змінити предмет позову та викласти його в наступній редакції:

" 1) Визнати протиправним і скасувати повідомленням Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №65632611/20.1/24 від 04.06.2021 р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

2) Визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо повернення виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва №640/24888/19 від 12.05.2021 р. стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вирішити питання про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва №640/24888/19 від 12.05.2021 р. на підставі заяви ОСОБА_1 від 26 травня 2021 р. про примусове виконання рішення.".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2021 року у поновленні строку на подання заяви від 21.07.2021 року про зміну предмета позову відмовлено. Відкладено судове засідання на 16.08.2021 року.

У судове засідання 16.08.2021 року сторони не прибули, з огляду на що, згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до частини четвертої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

12.05.2021 року Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №640/24888/19, в частині, що підлягає примусовому виконанню: «Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 02 жовтня 2019 року на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Києво-Святошинського відділу поліції та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 10 536,60 грн. (десять тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 60 копійок).».

Стягувачем визначено ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Боржником: Головне управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код в , вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601).

28.05.2021 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 подано заяву про примусове виконання рішення, до якого долучено оригінал виконавчого листа від 12.05.2021 року №640/24888/19.

Розглянувши заяву про примусове виконання рішення, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем Андрієм Тарасовичем винесено Повідомлення від 04.06.2021 року №65632611/20.1/24 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання керуючись пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи зазначене Повідомлення та бездіяльність відповідача щодо не відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 12.05.2021 року №640/24888/19, протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2021 року за №489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5), відповідно до пункту 1 якої ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 3 Інструкції №512/5 органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві); відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві; управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень); відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 4 Інструкції №512/5 Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ.

З матеріалів справи судом встановлено, що боржником у виконавчому листі, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 12.05.2021 року у справі №640/24888/19, визначено Головне управління Національної поліції в Київській області.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з частиною першою статті 15 цього Закону територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, Головне управління Національної поліції в Київській області.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження Головного управління Національної поліції в Київській області (код в ): вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601.

Отже, висновується, що боржник за виконавчим листом від 12.05.2021 року № 640/24888/19 Головне управління Національної поліції в Київській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, розташованим у місті Києві, а тому, згідно з абзацом 2 пункту 4 Інструкції №512/5, зазначений виконавчий документ є підвідомчим Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

З огляду на викладене, прийняте відповідачем Повідомлення від 04.06.2021 року №65632611/20.1/24 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Щодо доводів позивача про протиправність бездіяльності, допущеної відповідачем, яка виявилася в ухиленні від відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 12.05.2021 року №640/24888/19 та зобов`язання відповідача відкрити виконавче провадження, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини другої, частини четвертої статті 245 кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до незмінної правової позиції Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 17.04.2019 року у справі №342/158/17, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно з пунктом 6 Інструкції №512/5 під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 4 Інструкції №512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

У разі якщо виконавчий документ, що підлягає поверненню стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, виданий у формі електронного документа, орган державної виконавчої служби або приватний виконавець формує повідомлення в електронній формі із накладенням кваліфікованого електронного підпису протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, яке отримується стягувачем за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження в рамках інформаційної взаємодії.

Згідно з абзацом 1 пункту 5 Інструкції №512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Отже, висновується, що державним виконавцем не допущено протиправної бездіяльності, оскільки ним вчинено дію - прийнято рішення у формі Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Таким чином, враховуючи конструкцію положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме відкрити виконавче провадження шляхом винесення відповідної постанови.

Зокрема, суд звертає увагу на дискреційність повноважень органу примусового виконання щодо встановлення відсутності або наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання та вирішення питання відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції").

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі "Глоба проти України" відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, відповідачем не доведено правомірності винесеного Повідомлення.

Згідно зі змістом частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного останнім.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо питання розподілу судових витрат.

Відповідно до абзацу 1 частини першої, частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов є немайновим, положення Кодексу адміністративного судочинства України в частині розподілу судових витрат у разі задоволення позову частково не застосовуються.

З матеріалів справи судом встановлено, що за подання позову позивачем сплачено 908, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 30.06.2021 року №33114627.

Враховуючи задоволення позовних вимог внаслідок прийнятого відповідачем протиправного рішення, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на корить позивача сплачену останнім суму судового збору в повному обсязі.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в якій просить надати можливість для подання доказів розміру витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи №640/16163/21, протягом п`яти днів після прийняття рішення у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що заява представника позивача про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи відповідає вимогам частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та приймається судом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вирішення питання розподілу судових витрат буде здійснене судом у разі подання позивачем відповідних доказів протягом п`яти днів після дати ухвалення цього рішення суду в порядку статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №65632611/20.1/24 від 04.06.2021 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

3. В іншій частині відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач : ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Повне рішення складено 16.08.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна