Справа № 640/4445/21
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року м. Київ № 640/4445/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (надалі - Відповідач) про:

- зобов`язання Відповідача з 07.03.2019 провести перерахунок пенсії Позивача у відповідності до розміру мінімальної пенсії за віком для осіб, які втратили працездатність і досягли пенсійного віку з липня 2019 року - 1564 грн.; з 1 грудня 2019 року - 1638 грн.; з 1 липня 2020 року - 1712 грн.; з грудня 2020 року - 1769 грн. та виплатити разову грошову допомогу у сумі 300 грн. та 1000 грн. у зв`язку з введенням карантину на території України;

- зобов`язати Відповідача в подальшому довічно проводити індексацію мінімальної пенсії Позивача, проводити разові виплати і нарахування;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 4513,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що Відповідачем на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2020 №761/14259/19 призначено з 07.03.2019 пенсію Позивачу. Однак, всупереч вимог законодавства, Відповідачем не здійснюється індексація пенсії та з моменту призначення виплачується пенсія у сумі 1497 грн. Крім того, Позивачем зазначено, що Відповідачем не виплачено Позивачу грошову допомогу у сумі 300 грн. та 1000 грн. у зв`язку із введенням карантину на території України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 03.03.2021 відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем подано відзив на позов, у якому зазначено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2020 №761/14259/19 Позивачу призначено пенсію у сумі 1497 грн. та підстави для індексації пенсії відсутні, оскільки вказаним рішенням такого обов`язку не встановлено.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та з 07.03.2019 постійно проживає в державі Ізраїль.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2020 №761/14259/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити, нарахувати і виплачувати пенсію по інвалідності, що досягла пенсійного віку, ОСОБА_1 як громадянці України, що постійно проживає в державі Ізраїль з 07.03.2019.

На виконання даного рішення Відповідачем призначено пенсію Позивачу з 07.03.2019 у розмірі 1497 грн.

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за березень 2019 року виплачено пенсію у сумі 1207,26 грн., за період з квітня 2019 року по жовтень 2020 року Позивачу щомісяця виплачено пенсію у сумі 1497 грн.

Позивачем подано скаргу Відповідачу щодо не здійснення індексації пенсії з моменту призначення.

Листом від 19.10.2020 №23568-24351/Б-02/8-2600/20 Відповідачем повідомлено Позивача про те, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2020 №761/14259/19, на підставі якого призначено пенсію, не зобов`язано Відповідача здійснювати у подальшому перерахунок пенсії.

Крім того, Позивачем зазначено, що у зв`язку з введенням карантину на території України, Відповідачем не здійснено нарахування Позивачу грошової допомогу у сумі 300 грн. та 1000 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Відповідача щодо нездійснення індексації пенсії та виплати грошової допомоги, Позивач звернулась до суду із позовом про зобов`язання Відповідача вчинити дії та стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Виходячи з наведених законодавчих норм Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини 2 статті 42 Закону статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2020 №761/14259/19 не встановлено обов`язку здійснювати індексацію пенсії Позивача.

Суд відхиляє наведені доводи Відповідача, оскільки індексація пенсії Позивача не була предметом розгляду у справі та предметом спору було призначення пенсії.

Водночас, індексація пенсії здійснюється пенсійними органами на підставі статті 42 Закону статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не виключно на підставі судових рішень.

З матеріалів справи судом встановлено, що станом на 03.09.2020 Відповідачем здійснено розрахунок пенсії Позивачу, відповідно до якого пенсію встановлено у наступних розмірах: з березня 2019 року - 1497 грн.; з липня 2019 року - 1564 грн.; з 1 грудня 2019 року - 1638 грн.; з 1 липня 2020 року - 1712 грн.; з грудня 2020 року - 1769 грн. (а.с. 91-92 т. І).

Однак, попри вказані суми нарахованої пенсії Позивачу з березня 2019 року виплачується пенсія із розрахунку 1497 грн. на місяць, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 09.10.2020 (а.с. 90 т. І).

Відповідачем не надано обґрунтування підстав виплати пенсії Позивачу у розмірі, меншому, ніж нараховано пенсійним органом у відповідності до вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Відповідача з 07.03.2019 провести перерахунок пенсії Позивача у відповідності до розміру мінімальної пенсії за віком для осіб, які втратили працездатність і досягли пенсійного віку з липня 2019 року - 1564 грн.; з 1 грудня 2019 року - 1638 грн.; з 1 липня 2020 року - 1712 грн.; з грудня 2020 року - 1769 грн.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов`язати Відповідача в подальшому довічно проводити індексацію мінімальної пенсії Позивача, проводити разові виплати і нарахування суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Тобто, виходячи зі змісту норми частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушене чи ні.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу разову грошову допомогу у сумі 300 грн. та 1000 грн., у зв`язку з введенням карантину на території України, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 затверджено Порядок виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з негативними наслідками поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у сумі 1000 гривень окремим категоріям населення (надалі - Порядок №251).

Відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 Міністерству соціальної політики та Пенсійному фонду України доручено забезпечити проведення у квітні 2020 року після внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з негативними наслідками поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у сумі 1000 гривень окремим категоріям населення з числа, зокрема, одержувачів пенсії, розмір пенсійних виплат у яких з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації пенсії, щомісячної компенсації у разі втрати годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, не перевищує 5000 гривень станом на 1 квітня 2020 року.

Надання грошової допомоги громадянам, зокрема особам похилого віку, у зв`язку із негативними наслідками поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 передбачено положеннями статті 28 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Пунктом 1 Порядку №251 встановлено, що одноразова грошова допомога у зв`язку з негативними наслідками поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 у сумі 1000 гривень надається одержувачам пенсій, розмір пенсійних виплат у яких з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації пенсії, щомісячної компенсації у разі втрати годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших доплат до пенсій, встановлених законодавством, не перевищує 5000 гривень станом на 1 квітня 2020 року.

Враховуючи те, що розмір пенсії Позивача є меншим за 5000 грн., їй мала бути нарахована та виплачена грошова допомога у розмірі 1000 грн., відповідно до вказаного Порядку.

Відповідачем не надано пояснень та обґрунтувань щодо невиплати Позивачу вказаної грошової допомоги.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу разову грошову допомогу у сумі 1000 грн. підлягають задоволенню.

Водночас, Позивачем не наведено обґрунтування щодо наявності у неї права на отримання грошової допомоги у сумі 300 грн. від пенсійних органів. При цьому, відповідно до Порядку №251 Позивач не належить до категорій осіб, яким передбачено виплату додаткової грошової допомоги, окрім 1000 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Посилання Позивача на те, що грошову допомогу у сумі 300 грн. отримано її чоловіком, суд відхиляє, оскільки отримання грошової допомоги іншою особою не може бути доказом наявності такого права саме у Позивача. Зокрема, грошову допомогу у сумі 300 грн. виплачено киянам Київською міською радою, деяким отримувачам субсидій тощо. Позивачем не обґрунтовано позовні вимоги в частині наявності у неї права на отримання від пенсійних органів грошової допомоги у сумі 300 грн., а тому суд не вбачає підстав для її задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача коштів на відшкодування моральної шкоди у сумі 4513,00 грн., суд зазначає наступне.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовано Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Отже, психологічне напруження, розчарування й незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України). Наведений правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а, від 24.03.2020 у справі №818/607/17, від 22.10.2020 у справі №520/5147/19.

Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції Позивача внаслідок порушення Відповідачем її прав на отримання пенсії у законодавчо визначеному розмірі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із бездіяльністю Відповідача, а відтак завдали Позивачу моральної шкоди.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд виходить із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги те, що Позивачу безпідставно не виплачено індексацію пенсії, то у цьому випадку протиправність дій Відповідача дійсно свідчить про настання для Позивача наслідків, які є підставою для стягнення на її користь моральної шкоди.

Отже, з огляду на викладене і з урахуванням принципів розумності та справедливості, а також з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити Позивачу 1500 грн. моральної шкоди за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 07.03.2019 провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 у відповідності до розміру мінімальної пенсії за віком для осіб, які втратили працездатність і досягли пенсійного віку з липня 2019 року - 1564 грн.; з 1 грудня 2019 року - 1638 грн.; з 1 липня 2020 року - 1712 грн.; з грудня 2020 року - 1769 грн.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з негативними наслідками поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 у сумі 1000 гривень (одна тисяча гривень 00 коп.).

4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.).

5. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Суддя Н.М. Клименчук