Справа № 500/4379/21
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4379/21

14 серпня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (надалі, відповідач, Управління), в якому просив визнати неправомірними дії відповідача у формі надання завідомо неправдивої інформації щодо органу, до якого слід звернутись із заявою щодо отримання невиплаченої до 05 травня 2021 року грошової допомоги, як учаснику бойових дій та приховання достовірної інформації про те, до якого місцевого органу соціального захисту населення за місцем реєстрації йому слід звернутися із завою щодо отримання невиплаченої до 05 травня 2021 року грошової допомоги, зобов`язати відповідача надати достовірну інформацію про те, до якого органу соціального захисту населення за місцем реєстрації слід звернутися із заявою щодо отримання невиплаченої до 05 травня 2021 року грошової допомоги, стягнути в користь позивача 100000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем завідомо надано неправдиву інформацію щодо органу, до якого слід звернутись із заявою щодо отримання невиплаченої до 05 травня 2021 року грошової допомоги, як учаснику бойових дій та не зазначено, до якого місцевого органу соціального захисту населення за місцем реєстрації йому слід звернутися із завою щодо отримання невиплаченої до 05 травня 2021 року грошової допомоги. Позивач вважає такі дії протиправними, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 27.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у листах від 18.06.2021 року №723/13.8 та від 25.06.2021 року №759/13.8 Управлінням надано вичерпну відповідь на запити позивача. Зокрема, зазначено про те, що відповідно до постанови КМУ від 08.04.2021р. №325 «Деякі питання виплати у 2021 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога в розмірі 1491,00 грн. Вказав, що у відповідності до вимог п.2 вищезазначеної Постанови КМУ від 08.04.2021 №325, вищезазначена допомога позивачу не нараховувалась і не виплачувалась, оскільки жодною установою ОСОБА_1 не було включено до переліку осіб, які мають право на виплату даної грошової допомоги у управлінні соціальної політики Тернопільської міської ради. Просить врахувати, що позивачу роз`яснено, що для отримання цієї допомоги йому необхідно подати заяву до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України для включення його у списки осіб, що мають право на отримання такої допомоги, для подальшого нарахування та виплати йому вищезазначеної допомоги. Вважає, що Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради надано вичерпну та правдиву інформацію відносно питань які стосуються виплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги. Додатково вказав, що запити позивача від 15 червня 2021 року та від 17 червня 2021 надійшли до Управління з різницею в один день, стосувались одного і того ж питання, тому відповідь на них було надано одним листом від 18.06.2021 №723/13.8. Запит від 24 червня 2021 року Управління взагалі не отримувало. Таким чином, на думку представника відповідача, зважаючи на те, що жодної інформації не було приховано від позивача а також те, що ОСОБА_1 надано було вичерпну та достовірну інформацію щодо отримання ним грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 08.04.2021р. №325 «Деякі питання виплати у 2021 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»», Управління вважає, що є необґрунтованою і безпідставною вимога про стягнення з Відповідача 100 000 грн. моральної шкоди.

Розгляд даної справи здійснюється в порядку ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що 17.08.2015 позивач отримав посвідчення серії НОМЕР_1 , пред`явник якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

15.06.2021 та 17.06.2021 (вдруге) позивач звернувся із запитами до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, в яких просив сповістити, чи нарахована йому разова грошова допомога до 05 травня 2021 року; якщо так, то у якому розмірі, де отримати разову грошову допомогу; відповідь надати негайно на електронну адресу, а також в письмовій формі.

Листом Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 18.06.2021 №723/13.8 позивача повідомлено про те, що для отримання цієї допомоги учасникам бойових дій, які демобілізовані і не є пенсіонерами чи інвалідами війни, необхідно подати заяву до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України за адресою: м.Тернопіль, вул.Тролейбусна, 5.

В подальшому, 19.06.2021 та 24.06.2021 (повторно) позивач звернувся до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради із запитами, в яких просив невідкладно сповістити , чи було включено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення учасника бойових дій, серія НОМЕР_1 , видане Головним управлінням національної гвардії України 17.08.2015, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у Перелік осіб, які мають право на отримання разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", який був переданий до 14.04.2021 в Управління соціальної політики Тернопільської міської ради.

Після цього, листом Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 25.06.2021 №759/13 позивача повідомлено про те, що у відповідності до вимог п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325, разова грошова допомога, передбачена Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" йому не нараховувалась і не виплачувалась, оскільки жодною установою позивача не було включено до переліку осіб , які мають право на виплату даної грошової допомоги в Управлінні соціальної політики Тернопільської міської ради. Також, у вказаному листі зазначено, що для отримання цієї допомоги учасникам бойових дій, які демобілізовані і не є пенсіонерами чи інвалідами війни, необхідно подати заяву до Тернопільського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України за адресою: м.Тернопіль, вул.Тролейбусна,5.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 1 вказаного Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI (надалі, Закон №2939) передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Позаяк, частиною першою статті 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно із частиною другою статті 7 Закону України "Про інформацію", ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Частиною другою статті 11 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Наведена норма кореспондується зі змістом статті 10 Закону №2939, у відповідності до якої кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

За змістом статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що доступ до публічної інформації, крім передбаченої цим Законом публічної інформації з обмеженим доступом, щодо якої існує спеціальний порядок її поширення, можливо за допомогою двох способів, а саме: отримання такої інформації з загальнодоступних встановлених законом джерел оприлюднення суб`єктами владних повноважень публічної інформації, або за результатами надання такої інформації - у відповідь на конкретне відповідне звернення особи.

Статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" забезпечено право запитувача інформації на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації. Відповідно до частини 2 наведеної статті встановлено, що запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіряючи процедуру надання відповіді суб`єктом владних повноважень на запити позивача від 15.06.2021, 17.06.2021 (вдруге), суд зазначає, що з наданої Управлінням відповіді від 18.06.2021 №723/13.8 суд позбавлений можливості встановити на який із зазначених запитів надано відповідь, оскільки Законом України "Про доступ до публічної інформації" зобов`язано суб`єкта владних повноважень надавати відповідь на кожен запит, який надійшов до нього, а не узагальнювати і надавати одну відповідь на всі запити.

Аналогічна ситуація стосується відповіді на запити 19.06.2021 та від 24.06.2021 (повторно).

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів надіслання відповідей на запити від 15.06.2021, 17.06.2021 (вдруге) на електронну адресу, про що просив позивач у вказаних запитах.

Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідачем не дотримано процедури надання відповіді на кожен із запитів, які надійшли від позивача, а тому належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути запити позивача від 15.06.2021, 17.06.2021 (вдруге), 19.06.2021 та від 24.06.2021 (повторно) та надати обґрунтовану відповідь на кожен з них.

Щодо стягнення на користь позивача 100000,00 грн. моральної шкоди, суд зазначає, що статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Водночас, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Водночас у позові позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., у зв`язку із чим суд дійшов переконання, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Також, суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Зобов`язати Управління соціальної політики Тернопільської міської ради розглянути запити ОСОБА_1 від 15.06.2021, 17.06.2021 (вдруге), 19.06.2021, 24.06.2021 (повторно) та надати обґрунтовану відповідь на кожен з них.

3.У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 14 серпня 2021 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради (місцезнаходження:вул. Лисенка, 8,м. Тернопіль,46002 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.