Справа № 460/8902/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/8902/20 пров. № А/857/8474/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про зобов`язання перевести на пенсію у зв`язку із втратою годувальника (суддя суду І інстанції: Жуковська Л.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 01.03.2021р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.03.2011р.),-

В С Т А Н О В И В:

03.12.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила зобов`язати відповідача Головне управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. перевести її на пенсію у зв`язку із втратою годувальника на підставі п.10 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу»; нарахувати та виплачувати її у розмірі 70 (сімдесят) % від заробітної плати померлого годувальника, починаючи з 06.05.2020р.; судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-3).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.40-41).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2021р. заявлений позов задоволено; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. перевести позивача на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі п.10 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», нарахувати та виплачувати її у розмірі 70 (сімдесят) % від заробітної плати померлого годувальника, з 06.05.2020р.; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань пенсійного органу судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.64-69).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.74-75).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано того, що 01.05.2016р. набув чинності Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», згідно якого стаття 37 Закону України № 3723-XII «Про державну службу» в частині перерахунку пенсій та переведення на пенсію по втраті годувальника втратила чинність.

Водночас, перерахунок пенсій та переведення на пенсію по втраті годувальника державним службовцям Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» не передбачені.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції безпідставно зобов`язано перевести ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника по Закону України № 3723-XII «Про державну службу», оскільки на момент спірних правовідносин такі пенсії визначені відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням страхового стажу та заробітної плати годувальника на момент звернення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, починаючи з 13.10.1994р., позивач ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що стверджується пенсійним посвідчення № НОМЕР_1 (а.с.8-9).

08.11.1996р. між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб, що засвідчується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 08.11.1996р. та відміткою у паспорті громадянина України (а.с.6, 10).

Після укладення шлюбу прізвище позивача не змінилося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 05.05.2020р. (а.с.11).

Позивач неодноразово зверталася до пенсійного органу із заявами щодо переходу на пенсію по втраті годувальника.

Так, востаннє 30.11.2020р. позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі п.10 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», в якій просила нарахувати та виплачувати її у розмірі 70 (сімдесят) % від заробітної плати померлого годувальника, починаючи з 06.05.2020р. (а.с.53).

Листом № 9530-9467/Б-02/8-1700/20 від 17.12.2020р. відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл. повідомив позивачу про те, що перерахунок пенсій державним службовцям Законом України № 889-VII від 10.12.2015р. «Про державну службу» не передбачений. Пенсії у зв`язку із втратою годувальника призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням страхового стажу та заробітної плати (а.с.54-55).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника повинен був керуватися приписами Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» та ст.37 Закону України № 3723-XII «Про державну службу».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до ч.1 ст.138 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку, виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу» або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Згідно з ч.2 ст.138 наведеного Закону суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу».

Частиною 10 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

У лютому 2015 року вступив в законну силу Закон України № 192-VIII від 12.02.2015р. «Про забезпечення права на справедливий суд», розділ 10 якого визначав статус судді у відставці.

Приписами ст.ст.141, 142 вказаного Закону визначено, що суддя у відставці мав право на призначення йому пенсії на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу», або за його вибором право на отримання щомісячного довічного утримання.

Аналогічним чином визначав право судді у відставці на пенсійне забезпечення, а також права утриманців померлого судді у відставці на отримання пенсії на випадок втрати годувальника, також Закон України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким було змінено назву ст.37 Закону України «Про державну службу» на нову назву «Пенсійне забезпечення державних службовців».

Відповідно до змісту ч.10 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, які отримували або мали право на пенсію за цим Законом.

Закон України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» втратив чинність на підставі Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», за винятком ст.37 цього Закону, яка повинна застосовуватися до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 розділу XI Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Згідно з п.10 і 12 розділу XI Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» та Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» державні службовці, які на момент набрання законної сили цим Законом, мають стаж роботи на державній службі 10 або 20 років на посадах віднесених до відповідних категорій державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Норми п.13 розділу XI Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» передбачають, що за особами, які на день набрання чинності цим Законом, перебувають у відставці, відповідно до вимог статті 31 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» зберігаються гарантії, передбачені цією статтею.

Про реалізацію права судді на відставку за нормами Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» передбачено в п.25 ч.2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів».

Починаючи з 08.06.2016р., у зв`язку з ухваленням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. № 4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень п.5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», визнано неконституційними окремі норми ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зокрема, у резолютивній частині (ч.4) Конституційний Суд України вказав наступний порядок виконання рішення: ч.3 ст.141 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, під час звернення позивача із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника пенсійний орган повинен був діяти у відповідності до норм Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» та ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Під час судового розгляду з`ясовано, що чоловік позивача ОСОБА_2 на момент смерті мав відповідний стаж та статус судді у відставці.

Його дружина ОСОБА_1 є пенсіонером та з 13.10.1994р. отримує пенсію за віком.

Звідси, позивач ОСОБА_1 на момент звернення із заявою до відповідача була непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника та відповідала вимогам для призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Спростовуючи доводи апелянта колегія суддів зазначає про те, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.

З огляду на спірні правовідносини дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи (в даному випадку позивача) при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі його смерті відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».

Вказаний підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові Касаційного адміністративного суду від 09.11.2018р. у справі № 236/3193/16-а, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеної справи.

У сукупності викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пенсія позивача по втраті годувальника, як члена сім`ї померлого годувальника, безпосередньо пов`язана з правом на пенсію саме померлої особи, що мала на утриманні інших непрацездатних осіб, а тому позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі ч.10 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу», у розмірі 70 (сімдесят) % від заробітної плати померлого годувальника, починаючи з 06.05.2020р.

Додатково колегія суддів підкреслює, що рішення пенсійного органу, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Зі змісту листа ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 9530-9467/Б-02/8-1700/20 від 17.12.2020р. стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , чим фактично відмовив у такому призначенні.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання призначення пенсії або відмови в її призначенні саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у призначенні пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про зобов`язання відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. вчинити певні дії.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.03.2021р. в адміністративній справі № 460/8902/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ч.5 ст.291 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 11.08.2021р.