Справа № 300/346/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/346/20 пров. № А/857/10234/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Волошин М.М.

за участю:

представник відповідача Липчук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року (головуючий суддя Біньковська Н.В.) у справі № 300/346/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2020 №Ф-138208-55, зобов`язання вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Івано-Франківській області (далі відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2020 №Ф-138208-55 про стягнення заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску (недоїмки, штрафу, пені) в сумі 29293,44 грн.; зобов`язати виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 записи про нарахування заборгованості в сумі 29293,44 грн. зі сплати єдиного соціального внеску, в тому числі сум недоїмки, штрафів та пені, нарахованих у зв`язку та внаслідок даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач протиправно виніс спірну вимогу про сплату боргу, оскільки жодного разу не реалізував своє право на заняття адвокатською діяльністю як самозайнята особа, та є найманим працівником. Звертав увагу на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №300/1498/19, яким визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) позивачем №Ф-138208-55 від 06.02.2019 в розмірі 18276,72 грн.

Вважав, що вказані обставини виключають обов`язок по сплаті єдиного соціального внеску як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у період коли позивач є найманим працівником, а не самозайнятою особою, оскільки необхідними умовами для сплати особою вказаного внеску є провадження такою особою незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. Також зазначав, що свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право позивача на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості. Вважав, що не є підставою для сплати єдиного соціального внеску і перебування на обліку в органах фіскальної служби, з огляду на те, що взяття на облік в контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року:

- визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2020 №Ф-138208-55;

- зобов`язано Головне управління ДПС у Івано-Франківській області внести коригування до інтегрованої (облікової) картки платника податків - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), код класифікації доходів бюджету 71040000, шляхом виключення відомостей щодо наявної заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29293,44 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приймаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-138208-55 від 07.02.2020 в розмірі 29293,44 грн., відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що з урахуванням вимог наказу Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», починаючи з 01.01.2017 платник зобов`язаний сплачувати до державного бюджету єдиний внесок, навіть якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році. Також зазначає, що вказана у податковій вимозі сума недоїмки нарахована за 2017-2019 роки. Вважає, що аналіз наведених норм законодавства свідчить, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську діяльність. У цьому випадку законом застосовано поняття «незалежна професійна діяльність», різновидом якого є «адвокатська діяльність». Зауважує, що законодавством не конкретизовано організаційно-правових форм здійснення адвокатської діяльності, а застосовано поняття «адвокатська діяльність», як таке, що охоплює в собі усі форми незалежної професійної діяльності адвоката.

У відповідь на апеляційну скаргу позивач подав письмові пояснення, в яких проти вимог скарги заперечив, з мотивів вказаних у позовній заяві, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідач у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить скаргу задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як становлено судом позивач має право на здійснення індивідуальної адвокатської діяльності, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру адвокатів України.

03.04.2014 ОСОБА_1 подав заяву про взяття на облік як платника єдиного внеску за формою №1-ЄСВ та заяву про взяття на облік як самозайнята особа, що здійснює адвокатську діяльність за формою №5-ОПП.

З 03.02.2014 позивач взятий на облік у ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів як платник податків, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків форми 4-ОПП від 04.02.2014 №154.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 08.12.2006 (а.с.13), позивач:

- 01.03.2016 - прийнятий на посаду юрисконсульта ПрАТ «СВТА»,

- 20.11.2018 - звільнений з роботи за згодою сторін,

- 21.11.2018 - прийнятий на роботу в ПрАТ «Івано-Франківський арматурний завод» на посаду начальника юридичного бюро.

Відповідно до виписок АТ КБ «Приватбанк» за 2019 рік позивач отримував відповідні суми заробітної плати.

07.02.2020 Головне управління ДПС в Івано-Франківській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-138208-55, якою позивача, відповідно до вимог ст.25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, зобов`язано сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (недоїмку) в сумі 29293,44 грн..

Відповідно до інтегрованої картки платника єдиного внеску за ОСОБА_1 станом на 31.01.2020 обліковано заборгованість по єдиному внеску (недоїмка) в розмірі 29293,44 грн.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів враховує наступні міркування.

Відповідно до підпункту 14.1.226. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

При цьому, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів (пункт 65.2 статі 65 ПК України).

Для взяття на облік фізичної особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, така особа повинна подати заяву та документи особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання (пункт 65.3 статі 65 Податкового кодексу України).

Пунктом 178.1 статті 178 Податкового кодексу України встановлено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю працівник. Згідно з цією нормою це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність (надалі також - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з підпунктами 1, 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз зазначених положень свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. А за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб для досягнення вказаної вище мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Відповідно, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, якщо вона не є найманим працівником. А у випадку, якщо така особа є найманим працівником, вона є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

При цьому, інше тлумачення наведених вище норм Закону № 2464-VI, яке надає відповідач, а саме, що адвокат зобов`язаний сплачувати зобов`язання зі сплати єдиного внеску, навіть якщо не отримує дохід (прибуток) від адвокатської діяльності у звітному періоді, а також незважаючи на перебування у трудових відносинах і сплату за нього як за найманого працівника єдиного внеску роботодавцем, суд вважає помилковим, оскільки це спричиняло б подвійну сплату єдиного внеску (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 має право на здійснення адвокатської діяльності на підставі свідоцтва №810 від 05.10.2011, виданого Івано-Франківською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури, та перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС в області, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, про що свідчить копія довідки про взяття на облік платника податків від 04.02.2014 за №154.

В спірний період позивач перебував на посаді юриста ПрАТ «СВТА», а з 21.11.2018 працював начальником юридичного відділу ПрАТ «Івано-Франківський арматурний завод», що підтверджується записами в його трудовій книжці.

У вказані періоди, роботодавці сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Водночас, доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально відповідач суду не надав і судом таких фактів не встановлено.

Суд зазначає, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише надає йому право на здійснення такої діяльності, однак саме по собі не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від неї доходу. При цьому позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю у спірному періоді реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник юрисконсульт ПрАТ «СВТА» та начальник юридичного бюро ПрАТ «Івано-Франківський арматурний завод».

Не змінює зазначеного вище правового регулювання спірних правовідносин і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Аналогічний правова позиція відносно застосування норм Закону № 2464-VI була викладена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана в постановах від 04 грудня 2019 в адміністративній справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 у справі №480/4656/18, від 27 березня 2020 у справі № 140/2214/19, від 03 квітня 2020 у справі №140/642/19, від 19 червня 2020 у справі № 824/876/19-а, від 16.03.2021 у справі №500/2433/19.

Також суд звертає увагу, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2020 у справі №300/1498/19 визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) позивачем №Ф-138208-55 від 06.02.2019 в розмірі 18276,72 грн. Вказане рішення набрало законної сили 28.01.2020.

Як слідує із матеріалів справи, вказана сума боргу в розмірі 18276,72 грн. протиправно була відображена в інтегрованій картці позивача та включена до суми недоїмки при формуванні оскаржуваної у цій справі вимоги від 07.02.2020 №Ф-138208-55.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приймаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-138208-55 від 07.02.2020 в розмірі 29293,44 грн., відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 записи про нарахування заборгованості в сумі 29293,44 грн. зі сплати єдиного соціального внеску, в тому числі сум недоїмки, штрафів та пені, нарахованих у зв`язку та внаслідок даних інформаційної системи органу доходів і зборів, суд зазначає наступне.

У Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 7 квітня 2016 року № 422 (надалі також Порядок №422) зазначено, що інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами; інформаційна система органів ДФС - інтегрована структура, що складається з одного чи більшої кількості процесів, компонентів апаратного та програмного забезпечення, засобів та персоналу, що забезпечує можливість задоволення встановленої потреби або цільової функції.

Відповідно до п.1 Розділу ІІ вказаного Порядку з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу. Облікові та звітні показники включаються до еталонних довідників з подальшим обов`язковим внесенням відповідних змін до реєстрів операцій та показників, які формуються ДФС за погодженням Міністерства фінансів України. Зміни до реєстрів операцій та показників вносяться не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем впровадження нових операцій та/або показників. Спеціальне кодування всіх операцій, що використовуються для відображення в ІКП облікових показників, забезпечує автоматизоване ведення ІКП. Усі вартісні облікові операції та облікові показники в ІКП проводяться у гривнях з двома десятковими знаками. Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення. Інформаційна система органів ДФС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій. В ІКП на дату проведення кожної облікової операції підбиваються підсумки за всіма її графами.

Згідно з п.2 Розділу ІІ Порядку №422 ІКП відкриваються автоматично кожному платнику, зокрема, у разі нарахування сум грошових зобов`язань і пені з податків, зборів та сум єдиного внеску, визначених органом ДФС (акт перевірки, податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Законом України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рішення про застосування штрафних санкцій по єдиному внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску).

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що оскільки облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в інтегрованій картці, то матеріально-правовий інтерес платника податків полягає в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд зазначає, що правовідносини тотожні тим, що розглядаються у цій справі, неодноразово були предметом дослідження у численних справах по всій території України та по них сформована усталена судова практика включно з позицією Верховного Суду. Разом з тим, відповідач у цій справі у доводах своєї апеляційної скарги доводить свою позицію формально покликаючись на норми нормативно-правових актів не вдаючись до їх ґрунтовного аналізу та не звертаючи увагу на судову практику. Відтак, на переконання колегії суддів, такі доводи не є ґрунтовними, позбавлені цілісності та переконливості.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності зводяться до суб`єктивного трактування обставин справи та норм як матеріального так і процесуальна права. Правові відносини у цій справі

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 300/346/20- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 12 серпня 2021 року.