Справа № 620/3935/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3935/20 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Єгорова Н.М.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з громадянина ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Сумській області) матеріальну шкоду в сумі 33043 (тридцять три тисячі сорок три) гривні 80 коп.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач вказує на не дослідження судом першої інстанції обставин того, що злочинна недбалість молодшого сержанта ОСОБА_1 призвела до спричинення майнової шкоди державі в особі військової частини НОМЕР_1 .

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також не повне з`ясування обставин справи мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 серпня 2021 року.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив про неправомірність вимоги про стягнення з громадянина ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди в сумі 33043 (тридцять три тисячі сорок три) гривні 80 коп.

У судове засідання учасники судового процесу не з`явились та явки уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на зазначене та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, звертає увагу на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року № 454/2014 в Україні оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з цим, органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації приведені до функціонування в умовах особливого періоду.

Так, на виконання мобілізаційного плану наказом командира військової частини - польова пошта B 3137 від 13.05.2014 №11 ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу і призначений на посаду - старшого водія першого стрілецького відділення другого стрілецького взводу стрілецької роти військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (а.с. 10).

Згідно наказу командира військової частини військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 25.12.2014 № 209 молодший сержант ОСОБА_1 15 грудня 2014 року самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_4 .

Відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України, Генерального штабу - Збройних Сил України від 30 листопада 2016 року та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 03 грудня 2016 року військову частину - польова пошта НОМЕР_4 переформовано у батальйон |охорони військової частини - польова пошта НОМЕР_5 .

У зв`язку з цим, посадовими особами військової частини - польова пошта НОМЕР_4 військовій частині - польова пошта НОМЕР_5 були передані первинні документи по службам забезпечення, в тому числі і по речовій службі.

Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 01.02.2017 № 24 молодший сержант ОСОБА_1 , зарахований в розпорядження командира військової частини - польова пошта НОМЕР_5 , як такий, що самовільно залишив військову частину.

Відповідно до директиву командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 29.04.2017 військова частина польова пошта НОМЕР_5 перейменована у військову частину НОМЕР_1 .

Відповідно до атестату № 158 молодший сержант ОСОБА_1 , Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова, пошта НОМЕР_4 (на даний час військова частина НОМЕР_1 ) був забезпечений речовим майном, згідно визначених норм.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 65 від 16.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 1 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 16 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки - розрахунку № 18 від 13 лютого 2018 року про утримання коштів з молодшого сержанта ОСОБА_1 за втрату інвентарного речового майна вбачається, що вказаним військовослужбовцем не здано інвентарне речове майно на загальну суму із урахуванням кратності - 32877, 63 грн.

Крім того, на момент виключання зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, згідно довідки - розрахунку № 19 від 13.02.2018 за ОСОБА_1 рахувалось речове майно, термін носіння якого не закінчився на загальну суму - 602,55 грн.

За даним фактом наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування» № 236 від 13.03.2018 призначено проведення службового розслідування.

За результатами проведення розслідування складено акт службового розслідування вх. № 575 від 16.03.2018 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати проведення службового розслідування» від 04.12.2017 № 139, проте, місце знаходження речового майна, отриманого молодшим сержантом ОСОБА_1 під час проходження військової служби, встановити не вдалося.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 95 від 16.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 33 480,18 грн.

При цьому, згідно з рапортом, поданим на ім`я командира частини 14.03.2018, з сумою заборгованості ОСОБА_1 погодився, зобов`язувався сплачувати добровільно.

Пунктом 5 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 95 від 16.03.2018, встановлено молодшому сержанту ОСОБА_1 надати термін для добровільного погашення заборгованості з 14.03.2018 року по 16.03.2018 року. Контроль за виконанням наказу покладено на начальника штабу першого заступника командира частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Наказ №95 від 16.03.2018 року відповідач не оскаржував.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 сума не сплачена у добровільному порядку, 14 вересня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із цим позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 33043,80 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд звертає увагу на теке.

Відповідно до абз.2 ч. 2 ст. 122 КАС України , для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАСУ), у цій статті містяться терміни дізналася та повинна була дізнатися, що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Приписами ч. 2 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45).

Оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolskэ and Zvolskб v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX).

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Мельник проти України (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 2223, від 28 березня 2006 року).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день надходження поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує.

Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

При цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах і стимулює суд та учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі № 1.380.2019.001042 (провадження № К/9901/13509/20).

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в статті 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовної діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.

Також доцільно звернути увагу на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 95 від 16.03.2018 молодшого сержанта ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 33 480,18 грн. При цьому, пунктом 5 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 95 від 16.03.2018, встановлено термін для добровільного погашення заборгованості з 14.03.2018 року по 16.03.2018 року.

Отже, колегія суддів зазначає, що початок відліку строку для звернення позивача до суду з даним позовом обчислюється з 17 березня 2018 року .

Водночас, із позовом до суду позивач звернувся 14 вересня 2020 року, тобто із пропущенням встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України трьох місячного строку на звернення до суду.

Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки звернення до суду з позовом, передбачені КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року по справі №825/1463/16, від 31 березня 2021 року у справі №620/3857/19, від 26 січня 2021 року у справі № 620/1720/20, від 28 січня 2021 року у справі №140/6315/20.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивач клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявляв та не вказував на поважність причин пропуску такого строку.

Відтак, суд першої інстанції помилково відкрив провадження у даній справі та розглянув її по суті.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, в тому числі з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до вимог частин 3 і 4 ст.123КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до вимог ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених ст.240 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню через порушення при його ухваленні норм процесуального права, і залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду,

Керуючись статтями 33, 34, 122, 123, 240, 311,315, 317, 319,321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року - скасувати.

Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: Н.М.Єгорова

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 11.08.2021р.)