Справа № 320/7308/20
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7308/20 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Дмитренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів Київської області, третя особа: Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Київської області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів Київської області, третя особа: Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Київської області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури, Рада адвокатів Київської області звернулись з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Білоцерківським РВ Управління ДМС України в Київській області 08.10.2015 року, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю.

До вказаної заяви додано документи, перелік яких передбачений Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Порядком допуску до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, затвердженим Рішенням Ради адвокатів України №270 від 17.12.2013.

На підтвердження наявності необхідного рівня освіти та стажу роботи в галузі права, позивачем надано нотаріально засвідчені копії диплому про перепідготовку серії 12 ДСК №157706 від 20.01.2009 року та трудової книжки серії НОМЕР_2 , відповідно до якої у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року вона працювала на посаді юрисконсульта в МПП «Луч».

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року допущено ОСОБА_1 до складення кваліфікаційного іспиту.

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 05.02.2019 року допущено ОСОБА_1 до складення усної частини кваліфікаційного іспиту.

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 07.02.2019 року затверджено результати складення кваліфікаційного іспиту та вирішено видати ОСОБА_1 свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту.

На підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 07.02.2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту серії КС №003500.

13.03.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Ради адвокатів Київської області із заявою про проходження стажування.

Рішенням Ради адвокатів Київської області №69 від 19.04.2019 року ОСОБА_1 була направлена на стажування до керівника стажування адвоката Діденка О.М.

23.10.2019 року стажистом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Київської області була подана заява на оцінювання звіту разом із додатками. Також був поданий звіт про оцінку стажування адвоката-керівника стажування.

24.12.2019 року від адвоката-керівника стажування ОСОБА_2 до Ради адвокатів Київської області надійшла заява про відкликання звіту про оцінку стажування як такого, що підписаний поспішно.

В даній заяві адвокат-керівник стажування зазначив про те, що стажистом належним чином не засвоєно Програму проходження стажування в частині Правил адвокатської етики. Також він рекомендував продовжити ОСОБА_1 термін стажування.

27.12.2019 року на черговому засіданні Рада адвокатів Київської області розглянула заяву адвоката-керівника стажування ОСОБА_2 , за результатами чого було прийнято рішення про продовження стажування стажисту ОСОБА_1 строком на два місяці та рекомендовано змінити адвоката-керівника стажування.

20.02.2020 року на адресу Ради адвокатів Київської області надійшла відповідь від ГУ ДПС у Київській області, в якій зазначено, що відповідно до даних ІТС «Податковий блок», МПП «Луч» () до Білоцерківського управління ГУ ДПС у Київській області податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1-ДФ за період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року не подавали та податок з доходів фізичних осіб не сплачували.

13.03.2020 року на адресу Ради адвокатів Київської області надійшла відповідь від ГУ ПФУ у Київській області, в якій зазначено, що в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про перебування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у трудових відносинах з МПП «Луч» за період з 2010 по 2017 роки.

31.03.2020 року голова Ради адвокатів Київської області ОСОБА_3 звернувся до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури зі скаргою на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року про допуск до складення кваліфікаційного іспиту, №152 від 05.02.2019 року про допуск до складення усної частини кваліфікаційного іспиту та №152 від 07.02.2019 року про затвердження результатів складення кваліфікаційного іспиту та видачу особам свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту, в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020 скаргу голови Ради адвокатів Київської області Бойко П.А. - задоволено.

Скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року в частині допуску ОСОБА_1 до складення кваліфікаційного іспиту.

Скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 05.02.2019 року в частині допуску ОСОБА_1 до складення усної частини кваліфікаційного іспиту.

Скасовано рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 07.02.2019 року в частині затвердження результатів складення кваліфікаційного іспиту та видачі свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 .

Зі змісту рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020 вбачається, що таке рішення було прийнято у зв`язку з тим, що МПП «Луч» не сплачувало за ОСОБА_1 внески до Пенсійного фонду України, а податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1-ДФ за період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року не подавали, відповідно не сплачувався податок на доходи фізичних осіб, а тому неможливо стверджувати, що ОСОБА_1 працювала на посаді юрисконсульта МПП «Луч» відповідно до наказу №13 від 11.11.2010 року.

У зв`язку з встановленими обставинами, Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури прийшла до висновку, що станом на дату звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області із заявою про допуск до кваліфікаційного іспиту у ОСОБА_1 відсутній стаж роботи в галузі права не менше двох років.

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з частиною 8 статті 50 названого Закону рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду.

Основним правовим питанням, яке підлягає вирішенню в першу чергу в межах даної адміністративної справи, є можливість (наявність відповідного права) оскарження рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури третьою особою, зокрема, головою Ради адвокатів Київської області та, як наслідок, наявність повноважень у Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури для розгляду відповідної скарги та прийняття відповідного рішення.

Так, частиною 1 статті 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до змісту статті 8 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» особа, яка виявила бажання стати адвокатом та відповідає вимогам частин першої та другої статті 6 цього Закону, має право звернутися до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за місцем проживання із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури приймає рішення про:

1) допуск особи до кваліфікаційного іспиту;

2) відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту.

Особі, яка звернулася із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту, повідомляється про прийняте рішення письмово протягом трьох днів з дня його прийняття. У разі прийняття рішення про відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту в рішенні кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в обов`язковому порядку зазначаються причини такої відмови.

Рішення про відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту може бути оскаржено до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду протягом тридцяти днів з дня його отримання.

З системного аналізу змісту вказаних норм вбачається, що: (1) вказана стадія набуття права на заняття адвокатською діяльністю передбачає оскарження виключно рішення про відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту, що є логічним, оскільки лише вказане рішення може мати негативні наслідки для особи; (2) Закон не надає можливість оскарження рішення про допуск особи до кваліфікаційного іспиту, оскільки будь-якого негативного впливу на права особи воно не має; (3) рішення про допуск до кваліфікаційного іспиту чи відмову у ньому стосується виключно тієї особи, яка виявила бажання стати адвокатом та відповідає вимогам частин першої та другої статті 6 цього Закону; (4) суб`єктом оскарження рішення про відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту може бути виключно та особа, відносно якої воно прийнято; (5) будь-які інші суб`єкти (треті особи), яких не стосується вказане рішення, не наділені відповідним правом на його оскарження.

Таким чином, вказаний аналіз свідчить про те, що рішення про допуск особи до кваліфікаційного іспиту не підлягає оскарженню, в той час як рішення про відмову в допуску особи до кваліфікаційного іспиту може бути оскаржено тільки особою, відносно якої воно прийнято.

Отже, з огляду на те, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області від 29.01.2019 року №152 про допуск ОСОБА_1 до складання кваліфікаційного іспиту та №152 від 29.01.2019 року про допуск ОСОБА_1 до складення усної частини кваліфікаційного іспиту не підлягають оскарженню, в той же час скаржник - голова Ради адвокатів Київської області є третьою особою, якої вказані рішення не стосуються та стосуватися не можуть, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що останній не є та не може бути суб`єктом оскарження названих рішень, а відтак у Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури не виникає повноважень на розгляд скарги та, відповідно, прийняття будь-якого рішення за наслідками її розгляду, окрім як відхилення скарги.

Те саме стосується і рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 07.02.2019 року про затвердження результатів складення кваліфікаційного іспиту та видачі свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

За змістом статті 9 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка виявила бажання стати адвокатом. Кваліфікаційний іспит полягає у виявленні теоретичних знань у галузі права, історії адвокатури, адвокатської етики особи, яка виявила бажання стати адвокатом, а також у виявленні рівня її практичних навичок та умінь у застосуванні закону. Особі, яка склала кваліфікаційний іспит, протягом десяти днів з дня складення кваліфікаційного іспиту кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури безоплатно видає свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту. Свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту дійсне протягом трьох років з дня складення іспиту. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може бути допущена до складення такого іспиту повторно не раніше ніж через шість місяців. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит повторно, може бути допущена до наступного кваліфікаційного іспиту не раніше ніж через один рік. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може протягом тридцяти днів з дня отримання рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури оскаржити його до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду, які можуть залишити оскаржуване рішення без змін, або зобов`язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури провести повторний кваліфікаційний іспит у найближчий час проведення таких іспитів.

Відповідно до змісту статті 10 названого Закону стажування полягає в перевірці готовності особи, яка отримала свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту, самостійно здійснювати адвокатську діяльність. Стажування здійснюється протягом шести місяців під керівництвом адвоката за направленням ради адвокатів регіону. За результатами стажування керівник стажування складає звіт про оцінку стажування та направляє його раді адвокатів регіону. Результати стажування оцінюються радою адвокатів регіону протягом тридцяти днів з дня отримання звіту. За оцінкою результатів стажування рада адвокатів регіону приймає рішення про: 1) видачу особі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; 2) продовження стажування на строк від одного до трьох місяців. Рішення ради адвокатів регіону про продовження стажування може бути оскаржено стажистом адвоката або керівником стажування протягом тридцяти днів з дня його отримання до Ради адвокатів України або до суду, які можуть залишити оскаржуване рішення без змін, або зобов`язати раду адвокатів регіону видати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з частинами 1 статей 11 та 12 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» особа, стосовно якої радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України та такій особі радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Системний аналіз змісту зазначених норм свідчить про те, що (1) названа стадія набуття права на заняття адвокатською діяльністю передбачає оскарження лише рішення про не складення кваліфікаційного іспиту та рішення ради адвокатів регіону про продовження стажування, (2) суб`єктами оскарження рішення про не складення кваліфікаційного іспиту є виключно особа, яка його не склала, а рішення ради адвокатів регіону про продовження стажування - стажист адвоката або керівник стажування, що є логічним, оскільки такі рішення стосуються лише вказаних осіб та можуть мати негативні наслідки для них (зокрема, повторно до складення такого іспиту особа може бути допущена не раніше ніж через шість місяців).

Інакше кажучи, Закон не передбачає можливість оскарження рішення про затвердження результатів кваліфікаційного іспиту та про видачу свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту, оскільки будь-якого негативного впливу на права зазначених осіб вони не мають.

Таким чином, рішення про затвердження результатів кваліфікаційного іспиту та про видачу свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту не підлягають оскарженню.

За таких умов, рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 07.02.2019 року про затвердження результатів складення кваліфікаційного іспиту та про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту не підлягає оскарженню, в той же час скаржник - голова Ради адвокатів Київської області є третьою особою, якої вказане рішення не стосується та стосуватися не може, у зв`язку з чим, останній не є та не може бути суб`єктом оскарження названого рішення, а відтак у Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури не виникає повноважень на розгляд скарги та, відповідно, прийняття будь-якого рішення за наслідками її розгляду, окрім як відхилення скарги.

Крім того, зазначення в частині 8 статті 50 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» про те, що рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його прийняття до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду, є загальною нормою, що стосується рішень кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, без конкретизації переліку відповідних рішень, можливих суб`єктів їх оскарження та відповідного порядку, що визначено у інших спеціальних нормах по кожному конкретному випадку (зокрема, у вже вказаних).

Тобто, така норма не підлягає широкому тлумаченню стосовно суб`єктів оскарження, як стверджує відповідач.

Разом з тим, згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 14.10.2010 (справа «Щокін проти України») зазначив, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Поряд з цим, вимоги Кодексу адміністративного судочинства України на процедуру оскарження до ВКДКА не розповсюджуються, хоча остання і прирівняна певною мірою до суду, оскільки законодавець чітко визначив право на альтернативне оскарження такого рішення або до суду, або до ВКДКА.

До того ж, у разі оскарження одного і того ж рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, або/та дій чи бездіяльності кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури до ВКДКА та до суду, ВКДКА виносить постанову про закриття провадження, виходячи з принципу правової визначеності, встановленого Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (пункт 3.49 Регламенту Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 4-5.07.2014 року №78).

Отже, при зверненні до суду дійсно необхідно перевірити наявність відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України порушеного права, що не поширюється на випадки звернення до ВКДКА, проте це не виключає обов`язок ВКДКА перевірити чи підлягає відповідне рішення оскарженню та чи належний суб`єкт звернувся зі скаргою відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Водночас, питання щодо допуску до професії адвоката неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ.

У пункті 34 вказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що держава-відповідач надала докази того, що заявниця допущена до процедур, пов`язаних з отриманням свідоцтва адвоката через недбалість. ЄСПЛ вважає, що навіть якщо припустити, що спершу заявниця допущена до стажування внаслідок помилки зі сторони Колегії адвокатів, і що, відповідно, мова не йшла про мовчазну згоду щодо її права на участь в екзаменах після стажування всупереч її громадянства, однієї цієї складової було б недостатньо, щоб посягати на професійне життя заявниці. Дійсно, питання про те, чи був мотив недопущення заявниці до її участі в екзаменах, а саме її громадянство, достатньо обґрунтованим не є першочерговим у цій справі. Суттєвим є той факт, що влада надала дозвіл заявниці пройти передбачене стажування, хоч було зрозуміло, що по закінченню стажування вона не отримає право брати участь в екзаменах в адвокатуру.

З огляду на наведене, у пункті 35 рішення у справі «Бігаєва проти Греції» ЄСПЛ вказав, що в діях компетентних органів держави-відповідача не було достатньої послідовності та поваги до особи та професійного життя заявниці і що держава-відповідач за таких умов порушила право заявниці на повагу до її приватного життя за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи прецедентну практику ЄСПЛ у вказаній справі, слід зазначити, що у спірних правовідносинах рішення відповідача мають вплив на приватне життя позивача в аспекті доступу до професії.

Таким чином, позивач у відповідності до вимог та процедури, визначеної Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» набула право на зайняття адвокатською діяльністю, отримавши відповідне свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту серії КС №003500, має гарантоване вказаним Законом право на здійснення такої діяльності.

В цьому контексті також варто зазначити з приводу поновлення голові Ради адвокатів Київської області строку звернення зі скаргою на зазначені рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області.

Так, правила регулювання строків для подання скарг, безумовно, мають на меті забезпечення належного здійснення їх розгляду і дотримання принципу юридичної визначеності при цьому, на необхідності дотримання якого постійно наголошує Європейський суд з прав людини. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції порушення ВКДКА під час прийняття скарги голови Ради адвокатів Київської області на рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року, від 05.02.2019 року, від 07.02.2019 року у частині, що стосується прийняття відповідних рішень стосовно ОСОБА_1 , та, як наслідок, безпідставне та необґрунтоване прийняття спірного рішення, колегія суддів також вважає, що це є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020.

Водночас, суд першої інстанції доцільно звернув уваги й на інший аспект при вирішення даної справи.

Як було зазначено вище, частиною 1 статті 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частиною 2 цієї статті визначено коло осіб, які не можуть бути адвокатом. Перелік осіб, які не можуть бути адвокатом, є виключним і розширенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок допуску до складення кваліфікаційного іспиту та перелік документів, що додаються до заяви, затверджуються Радою адвокатів України.

На виконання положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2013 року №270 затверджено Порядок допуску до складення кваліфікаційного іспиту, порядок складення кваліфікаційного іспиту та методика оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні (далі - Порядок №270).

Даний Порядок №270 визначає перелік документів, що подаються особами, які виявили бажання складати кваліфікаційний іспит для набуття права на заняття адвокатською діяльністю, правила допуску до складення кваліфікаційного іспиту, складення кваліфікаційного іспиту, оцінювання результатів кваліфікаційного іспиту та прийняття рішення за результатами складення кваліфікаційного іспиту регіональними кваліфікаційно-дисциплінарними комісіями адвокатури (далі - КДКА).

Вимоги до особи, яка звертається із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту, врегульовано Розділом 2 Порядку №270.

Відповідно до пункту 1 Розділу 2 Порядку №270 передбачено, що особа, яка виявила бажання стати адвокатом (далі Заявник), звертається до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури регіону за місцем проживання із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту.

Згідно з пунктом 2 Розділу 2 Порядку №270 одночасно із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту Заявник надає наступні документи, зокрема, документ (документи) про підтвердження наявності у Заявника стажу роботи в галузі права не менше, ніж два роки (оригінал та нотаріально чи за місцем роботи посвідчену копію).

Пунктом 6 Розділу 2 Порядку №270 передбачено, що до стажу роботи в галузі права слід зараховувати роботу на посадах, зокрема, юрисконсульта.

Таким чином, аналіз наведених вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що адвокатом може бути фізична особа, яка, зокрема, має стаж роботи в галузі права не менше двох років.

Як було зазначено вище, підставою для прийняття Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури рішення від 25.07.2020 №VІІ-002/2020 слугував висновок про те, що станом на дату звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області із заявою про допуск до кваліфікаційного іспиту у ОСОБА_1 відсутній стаж роботи в галузі права не менше двох років.

До таких висновків Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури дійшла у зв`язку з тим, що МПП «Луч» не сплачувало за ОСОБА_1 внески до Пенсійного фонду України, а податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1-ДФ за період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року не подавали, відповідно не сплачувався податок на доходи фізичних осіб, а тому неможливо стверджувати, що ОСОБА_1 працювала на посаді юрисконсульта МПП «Луч» відповідно до наказу №13 від 11.11.2010 року.

Проте, колегія суддів, як і суд першої інстанції, не погоджуються із таким рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020, з огляду на таке.

Особливості підтвердження наявного трудового стажу визначені Кодексом законів про працю України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Порядком підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (надалі - Порядок №637).

Так, відповідно до частини 1 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (пункт 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній).

Відтак, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на підтвердження наявності у неї стажу роботи в галузі права не менше, ніж два роки, надано до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області нотаріально засвідчену копію трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Так, зі змісту копії трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року працювала на посаді юрисконсульта в МПП «Луч».

Таким чином, трудовою книжкою, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року працювала на посаді юрисконсульта в МПП «Луч».

Крім того, на підтвердження наявності стажу роботи в галузі права не менше, ніж два роки, позивачем надано суду копії документів, а саме: відомості бухгалтерського обліку щодо нарахування та виплати заробітної плати за період 2010-2017 роки; трудовий договір №5, укладений між МПП «Луч» та ОСОБА_1 ; наказ про призначення; наказ про звільнення; накази на службові відрядження; накази на щорічну відпустку; посадові інструкції бухгалтера, директора, які погодженні з юристом ОСОБА_1 ; посадову інструкцію юриста; довіреності, видані МПП «Луч» на ім`я ОСОБА_1 ; характеристики на юриста ОСОБА_1 .

Тобто, вказаними документами додатково підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року працювала на посаді юрисконсульта в МПП «Луч».

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, єдиною підставою для прийняття Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури рішення від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020 слугував висновок про не підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року на посаді юрисконсульта в МПП «Луч», оскільки МПП «Луч» не сплачувало за ОСОБА_1 внески до Пенсійного фонду України та відповідно не сплачувався податок на доходи фізичних осіб.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно із абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною другою статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Як передбачено частинами четвертою - шостою, дев`ятою, десятою статті 20 Закону №1058-IV сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, на думку суду, виходячи зі змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача як застрахованої особи, зокрема, порушувати його право у виборі професії та роду трудової діяльності, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права на отримання свідоцтва адвоката через недбалість МПП «Луч».

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а.

Таким чином, оскільки з наявних у справі письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 у період з 11.11.2010 року по 30.10.2017 року працювала на посаді юрисконсульта в МПП «Луч» та у вказаний період позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися страхові внески, що в свою чергу свідчить про те, що відповідно до вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» позивач має стаж роботи в галузі права не менше двох років, суд приходить до висновку, що у відповідача не було правових підстав для скасування рішень Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року, від 05.02.2019 року, від 07.02.2019 року у частині, що стосується ОСОБА_1 .

Отже, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2020 року №VІІ-002/2020, яким скасовані рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області №152 від 29.01.2019 року в частині допуску ОСОБА_1 до складення кваліфікаційного іспиту, №152 від 05.02.2019 року в частині допуску ОСОБА_1 до складення усної частини кваліфікаційного іспиту та від 07.02.2019 року в частині затвердження результатів складення кваліфікаційного іспиту та видачі свідоцтва про складення кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Ради адвокатів Київської області повторно розглянути заяву про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», обов`язковими складовими набуття статусу адвоката є, зокрема, складення особою присяги адвоката України та отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що особа, стосовно якої Радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

З системного аналізу наведених положень слідує, що чинне законодавство чітко визначає процедуру набуття статусу адвоката, яка завершується складенням присяги адвоката України та отриманням свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Тобто, законодавством встановлено певний та послідовний алгоритм дій, які необхідно вчинити перед отриманням свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю.

Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13.04.2018 року, передбачає, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; - дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; - при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог; - критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Водночас, з врахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 18.07.2018 року у справі № 826/3520/15, зважаючи на природу та підстави даного спору та враховуючи Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією, суд вважає за доцільне зазначити, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Ради адвокатів Київської області повторно розглянути заяву про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду, є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Враховуючи все вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявленого клопотання позивача про стягнення витрат на послуги адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 6,7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду апеляційної інстанції наступні документи: квитанція до прибуткового касового ордеру № 02/04-21 від 02 квітня 2021 року на суму 12000 грн.; договір № 02/04-21 про надання правової допомоги від 02 квітня 2021 року; акт виконаних робіт до договору № 02/04-21 від 02 серпня 2021 року на суму 12000 грн.

05 серпня 2021 року Радою адвокатів Київської області подано до Шостого апеляційного адміністративного суду надано заперечення на клопотання щодо стягнення витрат на послуги адвоката, в яких просить відмовити в задоволенні даного клопотання.

06 серпня 2021 року Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури подано до Шостого апеляційного адміністративного суду надано заперечення на клопотання щодо стягнення витрат на послуги адвоката, в яких просить відмовити в задоволенні даного клопотання.

Колегія суддів, проаналізувавши надані позивачем документи, зазначає наступне.

Договір № 02/04-21 про надання правової допомоги від 02 квітня 2021 року не містить конкретизації в рамках якої справи адвокатом надається правова допомога, зокрема, в п. 1.2 договору зазначено, що адвокат зобов`язується представляти інтереси клієнта та здійснювати його захист в районному суді, апеляційній та касаційній інстанцій та під час проведення слідчих дій.

Крім того, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 02/04-21 суму в розмірі 12000 грн. від ОСОБА_1 було прийнято ОСОБА_4 02 квітня 2021 року, акт виконаних робіт до договору № 02/04-21 в суді апеляційної інстанції датовано 02 серпня 2021 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним та обґрунтованими в даній справі, а опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснені ним витрати, необхідні для надання правничої допомоги, не підтверджуються наданими позивачем документами.

На підставі викладеного, підстави для задоволення клопотання позивача про стягнення витрат на послуги адвоката відсутні.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Ради адвокатів Київської області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року - без змін.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 11 серпня 2021 року.