Справа № 560/5086/21
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/5086/21
РІШЕННЯ

іменем України

11 серпня 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Польового О.Л. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України, Управління ДМС України в Хмельницькій області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 01.04.2021 №25-21;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління ДМС України в Хмельницькій області від 11.03.2019 №19;

- зобов`язати ДМС України прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов мотивований тим, що відповідачі не врахували всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначив, що кордон у Секторі Газа з боку Республіки Єгипет закритий, що унеможливлює його повернення до Палестини. Позивач також повідомив, що має суб`єктивні та об`єктивні побоювання за своє життя у випадку повернення в країну походження - Палестину. Під час розгляду справи №686/9012/18 Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області встановив неможливість повернення позивача до країни громадянства. У зв`язку з цим, просив позов задоволити.

У відзиві на позов ДМС України зазначило, що позивач вже звертався за захистом в Україні у період, коли у нього не було законних підстав для перебування на території України. Позивач не надав нових відомостей, які могли бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, з підстав їх необгрунтованості.

Ухвалою від 05.05.2021 Хмельницький окружний адміністративний суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою від 17.05.2021 Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини справи.

11.03.2021 позивач - ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 11.09.2021 №19 Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області відмовило позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі по тексту - Закон №3671-VІ), не змінились.

14.03.2021 позивач подав скаргу до ДМС України про скасування наказу від 11.09.2021 №19.

Рішенням від 01.04.2021 №25-21 ДМС України відхилила скаргу ОСОБА_1 від 14.03.2021.

Вважаючи спірні наказ та рішення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Згідно з статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VІ біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VІ особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 5 статті 10 Закону №3671-VІ встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону №3671-VІ - поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Зі змісту спірного наказу вбачається, що підставою для його прийняття слугував абзац 4 частини 1 статті 6 Закону №3671-VІ - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VІ, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався 16.01.2020 до Управління ДМС України у Хмельницькій області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду заяви Управління ДМС України у Хмельницькій області встановило, що на момент подання заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував в Україні нелегально. 24.12.2014 позивач вдруге в`їхав на територію України, термін дії посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 закінчився 20.07.2017. 15.08.2017 Хмельницький МВ УДМС України в Хмельницькій області складено протокол про адміністративне правопорушення та прийняте рішення №17 про примусове повернення позивача за межі України в термін до 09.09.2017. Лише 25.04.2018 під час розгляду справи №686/9012/18 про його примусове видворення за межі України виявив бажання звернутись за захистом в Україні.

За результатами розгляду зазначеної заяви рішенням від 18.06.2020 №232-10 ДМС України відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність зазначеного рішення ДМС України була встановлена рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №560/3366/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2020.

Суд враховує, вищевказаними судовими рішеннями встановлена відсутність доказів наявності реального та обґрунтованого побоювання позивачем переслідування в країні його походження, та нових доказів під час розгляду цієї адміністративної справи позивач не надав.

Сам факт складної політичної ситуації на батьківщині заявника за відсутності будь-яких реальних доказів можливості стати жертвою переслідування у Палестині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних поглядів, належністю до певної соціальної групи не може слугувати підставою для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Посилання позивача на невиконання відповідачем рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.04.2018 №686/9012/18 суд вважає безпідставними, оскільки цим рішенням суд не зобов`язував ДМС України надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, суд звертає увагу, що близькі позивача у справі залишились проживати в Палестині, місце постійного проживання не змінювали, інформацію щодо їхнього переслідування або дискримінацію матеріали особових справ осіб, які звернулись із заявами про визнання їх біженцями, не містять.

Так, за даними Датської імміграційної служби від 2019 року "Доступ до проживання палестинців для палестинців на західному березі сектору Газа та Східному Єрусалимі" Звіт на основі інтерв`ю між 31.03. по 04.04.2019 в Єрусалимі, Рамаллі та Тель-Авіві", у п. 2.9. Частота наданих дозволів на в`їзд 2.9.1 Частота в`їзду для жителів сектору Газа через прикордонний перехід Рафа: "Щодо швидкості в`їзду до сектору Газа через прикордонний перехід Рафа, міжнародне агентство не мало точних даних. Однак, за їхньою оцінкою, дозволено в`їхати понад 97%. Хто може дістатися до єгипетської сторони перетину кордону Рафа, отримують дозвіл в`їхати в Газу".

Більше того, з оновленої інформації станом на жовтень 2020 року за даними ізраїльської некомерційної організації "Gisha" починаючи з травня 2018 року і до пандемії коронавірусу, перехід Рафа регулярно відкривався для перевезення людей згідно з критеріями, визначеними Єгиптом. З травня 2018 року до кінця лютого 2020 року щомісяця на переході Рафа було зафіксовано 5231 в`їздів до сектора Газа та 6610 виїздів.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки оскаржувані рішення відповідачів є правомірними.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
Відповідач:Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9,Київ 1,01001 , код ЄДРПОУ - 37508470) Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул. Грушевського, 87,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 37864148)

Головуючий суддя О.Л. Польовий