Справа № 640/9375/20
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 640/9375/20

провадження № К/9901/16578/21, К/9901/20987/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Данилевич Н. А., Уханенка С. А.,

розглянув у попередньому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційними скаргами ОСОБА_1 і Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року (судді Беспалов О. О., Парінов А. Б., Ключковий В. Ю.),

встановив:

1. У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора (як правонаступника всіх прав та обов`язків перейменованої Генеральної прокуратури України (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 46311,72 грн;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора (як правонаступника всіх прав та обов`язків перейменованої Генеральної прокуратури України (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) нарахувати та сплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 46311,72 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (як правонаступника всіх прав та обов`язків перейменованої Генеральної прокуратури України (ідентифікаційний код: 00034051, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення у цій справі.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що: виплата вихідної допомоги передбачена загальними нормами трудового законодавства за відсутності спеціальних норм, які б таку виплату обмежували, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду; виплата вихідної допомоги випливає із міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства та які не містять застережень, які можна було б застосувати стосовно позивача; виплата вихідної допомоги при звільненні за ініціативою роботодавця, яка є загальною гарантією захисту доходу, відповідає принципу рівності та заборони дискримінації за будь-якою ознакою.

3. Зазначив також, що у випадку невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені у статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), передбачена відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП, що передбачає обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку.

4. У справі встановлено, що з 19 лютого 2015 року по 17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 проходив службу в Генеральній прокуратурі України.

5. Наказом Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року №1109ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника третього відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 жовтня 2019 року. Тим самим наказом доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

6. Позивач направив Офісу Генерального прокурора запит щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

7. У відповідь Офіс Генерального прокурора листом від 02 квітня 2020 року № 27/3-1490 вих.-20 сповістив позивачу про відсутність правових підстав для нарахування і виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

8. Вважаючи дії відповідача неправомірними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій

9. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24 вересня 2020 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

10. Суд першої інстанції зазначив, що системний аналіз положень Закону №1697-VII дає підстави стверджувати, що цей Закон не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, встановленої пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Статтею 44 КЗпП також не передбачено можливості виплати вихідної допомоги працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

11. За текстом рішення суду першої інстанції, при вирішенні цієї справи враховано позицію Верховного Суду України, викладену зокрема у постановах від 19 листопада 2015 року справа № К/9991/18577/12, від 15 вересня 2015 року справа К/9991/20127/11, постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №807/211/17, від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а, суть якої у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства застосовуються лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

12. У цьому зв`язку суд першої інстанції пояснив, що норми Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП.

13. Наголосив, що позивач звільнений на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Тобто, за текстом рішення суду, позивача звільнили виключно з підстави, визначеної Законом № 1697-VII. Водночас, умовою для виплати працівникові вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП є звільнення працівника виключно з підстав, визначених цією статтею [КЗпП].

14. У підсумку суд першої інстанції, покликаючись на правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, виснував, що позаяк позивача звільнено з підстав і в порядку, визначених Законом № 1697-VII, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

15. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 квітня 2021 року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року і ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково; визнав протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 46311,72 грн; зобов`язав Офіс Генерального прокурора нарахувати та сплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 46311,72 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовив.

16. Суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, проаналізувавши положення Закону № 1697-VII у зіставленні з нормами КЗпП. На думку цього суду, Закон № 1697-VII не передбачає виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Водночас, це передбачено статтею 44 КЗпП.

17. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 (про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі), зваживши також на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20, від 17 березня 2021 року у справі № 420/4581/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, суд апеляційної інстанції констатував таке: частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП. Водночас, у цьому переліку не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП при вирішенні спірного питання.

18. З приводу стягнення середнього заробітку на підставі статей 116, 117 КЗпП апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні цих вимог, виходив з того, що вони передчасні.

19. Пояснив, що підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у цій справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги. На час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

Касаційне оскарження

20. У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 жовтня 2019 року по день ухвалення рішення в цій справі, не передаючи її на новий розгляд.

21. Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

22. На думку позивача, висновки суду апеляційної інстанції (у частині відмови у задоволенні позовних вимог) не відповідають правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, відповідно до якого невиплата у день звільнення вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП, є протиправною бездіяльністю щодо нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

23. Офіс Генерального прокурора у своїй касаційній скарзі просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року, а рішення Окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року залишити в силі.

24. Касаційну скаргу подано теж з підстави, встановленої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС.

25. На думку відповідача, висновки апеляційного суду не відповідають правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.

26. Пояснив, що порушення норм матеріального права полягає у неправильному застосуванні до спірних правовідносин положень пункту 9 частини першої, частини п`ятої статті 51 Закону № 1697-VII, пункту 1 частини першої статті 44 КЗпП, пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ).

27. Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 був обізнаний з умовами і процедурами проведення атестації, визначених Законом № 113-ІХ і Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221 (далі - Порядок № 221), у тому числі з можливими наслідками неподання заяви про переведення на посаду в Офісі Генерального прокурора та про звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

28. Наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №1109ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника третього відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, відповідно до вимог підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. Цей наказ позивач оскаржив у судовому порядку (справа № 640/22409/19) і остаточного судового рішення щодо законності звільнення позивача, як зазначив відповідач, наразі не прийнято.

29. Відповідач наголосив, що Законом № 113-ІХ доповнено статтю 51 Закону № 1697-VII частиною п`ятою, а також цим Законом доповнено статтю 40 КЗпП та уточнено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП встановлюються законом, що регулює їхній статус.

30. Законами, що регулюють статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади є Закон № 1697-VII і Закон № 113-ІХ. Тож, за текстом касаційної скарги, з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ, а саме з 25 вересня 2019 року, особливості застосування до прокурорів, зокрема, положень пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, на які посилається позивач, встановлюються Законом № 1697-VII. І саме цей Закон, а не КЗпП, поширюється на спірні правовідносини між ОСОБА_1 та Офісом Генерального прокурора.

31. Додав також, що ні Законом № 113-ІХ, ні Законом № 1697-VII не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Стаття 44 КЗпП так само не передбачає виплати цієї допомоги при звільненні з указаних нормативних підстав.

32. Переконує, що для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII важливим є не юридичний факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а один з юридичних фактів, передбачених у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 113-ІХ. Відповідна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 200/13482/19-а.

33. За таких умов застосування статті 44 КЗпП щодо стягнення вихідної допомоги на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, з погляду відповідача, є помилковим.

34. З приводу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зауважив, що ці вимоги є взаємовиключними з вимогами про стягнення вихідної допомоги. У разі задоволення в цій частині повністю одночасно двох вимог відповідач може бути зобов`язаний фактично виплатити подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими. У цьому зв`язку відповідач додав, що такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 686/20491/18.

35. Насамкінець відповідач звернув увагу на те, що виплата на підставі рішень суду вихідної допомоги прокурорам, які не подали у встановлений строк чи за встановленою формою заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної чи окружної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію, або неуспішно пройшли атестацію та у зв`язку з цим були звільнені з органів прокуратури, призведе до значних витрат бюджетних коштів, що може спричинити недостатність коштів для виплати заробітної плати працівникам Офісу Генерального прокурора.

36. З погляду відповідача, є необхідність для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, на яких основується правова позиція апеляційного суду в цій справі.

37. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач просив суд залишити її без задоволення. Аргументи, які висловив відповідач, аналогічні тим, які написано у його касаційній скарзі.

Релевантні джерела права

38. Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

39. За текстом частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі: <…> 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

40. Відповідно до частини п`ятої статті 51 Закону № 1697-VII (якою цю статтю доповнено згідно із Законом № 113-ІХ) на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

41. Законом № 113-IX було внесено також зміни і до КЗпП, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

42. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

43. Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

44. Згідно зі статтею 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Висновки Верховного Суду

45. В аспекті заявлених у касаційній скарзі підстав для касаційного оскарження судового рішення в цій справі колегія суддів має перевірити відповідність висновків апеляційного суду одночасно двом (взаємовиключним) правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 640/25354/19 та у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.

46. До першої із зазначених постанов апелює позивач, доводячи помилковість висновків апеляційного суду щодо відмови у виплаті середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП. Своєю чергою відповідач на прикладі іншої постанови намагається переконати у помилковості інтерпретації як судом апеляційної інстанції (в цій справі), так і Верховним Судом у подібних правовідносинах (зокрема у справі № 640/25354/19) положень статті 44 КЗпП у зіставленні з положеннями пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII в поєднанні з пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

47. Позаяк у цій справі питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пов`язується із (не)виплатою вихідної допомоги при звільненні, то почати варто із цього.

48. У постанові від 31 січня 2018 року (справа № 820/1119/16) Верховний Суд зазначив, серед іншого, таке: «Закон України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року були відсутні.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання».

49. Водночас, після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював іншу (протилежну) правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (через призму положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

50. Приміром, у згаданій постанові від 31 березня 2021 року у справі № 640/25354/19 Верховний Суд зазначив, з-поміж іншого, що «<…> частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання».

51. Водночас, у тій самій постанові зазначено, що аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи немає. Також за текстом цієї постанови, з огляду на усталену практику Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, викладену у перелічених постановах, немає необхідності відступати від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16.

52. Треба додати, що на теперішній час зазначений перелік можна продовжити, адже аналогічний підхід під час розгляду (у касаційній інстанції) подібних спорів Верховний Суд застосовує послідовно.

53. Приміром, у постанові від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20) Верховний Суд, відтворивши той самий висновок про можливість застосування до спірних правовідносин (на кшталт тих, які виникли у цій справі) положень статті 44 КЗпП, оскільки особу було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, додав також, що не вважає за можливе відступати від (такого самого) висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19. Свою позицію з цього приводу пояснив необхідністю забезпечення єдності судової практики й відсутністю обґрунтованих підстав для такого відступу (як-от: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання).

54. З приводу посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, суть якої написано вище, Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20) зазначив про те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

55. Керуючись таким самим підходом Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20) виснував, що з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів потрібно враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 360/2160/20, яка є останньою у цій категорії спорів (принаймні на дату ухвалення постанови від 22 липня 2021 року).

56. Аналогічний підхід Верховний Суд висловив раніше у постанові від 23 грудня 2020 року (справа № 560/3971/19), а також у вже згаданій постанові від 31 березня 2021 року (справа № 640/25354/19). У цих постановах Верховний Суд зачепив також питання щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП (у зв`язку із невиплатою вихідної допомоги при звільненні).

57. Зокрема, у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 640/25354/19) Верховний Суд з цього приводу зазначив, що « 51. Оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачці вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, та враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів уважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні».

58. Резюмуючи написане колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення вихідної допомоги, застосував положення статті 44 КЗпП у зіставленні з нормами пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII так само, як за схожих фактичних обставин справи і правового регулювання спірних відносин неодноразово застосовував Верховний Суд, приміром, у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 640/25354/19), до якої апелює позивач, а також в ухвалених згодом постановах від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20), від 09 липня 2021 року (справа № 160/4745/20).

59. Водночас, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП у вимірі спірних правовідносин суд апеляційної інстанції інтерпретував інакше, аніж Верховний Суд у згаданих постановах (за схожих обставин). Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині апеляційний суд виходив з того, що вони передчасні, адже право позивача на виплату вихідної допомоги цей суд пов`язував із судовим рішенням у (цій) справі. Натомість Верховний Суд виходив із того, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури) й позаяк цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.

60. Зважаючи на (численну і послідовну) правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (про яку написано вище), зокрема щодо можливості стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП одночасно із вихідною допомогою, колегія суддів погоджується з доводами позивача про помилковість висновків суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову (щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП).

61. З приводу доводів відповідача про невідповідність висновків суду апеляційної інстанції правозастосовним висновкам, викладеним у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, то вони є слушними. Однак, нагадаємо, після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання й неодноразово її підтримав, відмовляючись не тільки відступати від неї (змінювати її), але й передавати це питання на вирішення Великої Палати Верховного Суду.

62. Зважаючи на написане вище колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції якраз врахував актуальну правозастосовну практику Верховного Суду й аргументи відповідача про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 44 КЗпП у зіставленні з положеннями пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у контексті спірних правовідносин не знайшли свого підтвердження.

63. Стосовно аргументів відповідача про подвійне стягнення середнього заробітку і посилання у зв`язку з цим на постанову Верховного Суду від 05 серпня 2020 року (справа № 686/20491/18) колегія суддів звертає увагу на таке.

64. У згаданій постанові зазначено: «<…> положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату».

65. Вочевидь, що до обставин цієї справи зазначений висновок незастосовний, позаяк цей спір не стосується затримки видачі трудової книжки, з якою положення частини п`ятої статті 235 КЗпП пов`язують виплату середнього заробітку.

66. Крім того, за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 КЗпП є різними виплатами, адже мають різну правову природу. У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин.

67. У цьому зв`язку треба додати також, що у згаданій відповідачем справі № 640/22409/19 про оскарження наказу Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1109ц про звільнення ОСОБА_1 . Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалив рішення від 06 квітня 2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог. Постановою від 15 червня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд залишив це рішення без змін. Касаційне провадження у цій справі ще триває, однак наразі можемо виснувати, що рішення суду першої інстанції набрало законної сили й сумніви відповідача про можливе поновлення й одночасне стягнення середнього заробітку є безпідставні.

68. Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

69. Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції, дійшовши помилкового висновку про передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП, цей суд, відповідно, не розраховував суми, яка підлягає стягненню з указаної підстави (за правилами, визначеними Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100).

70. Позаяк для обчислення середнього заробітку потрібно мати вихідні дані (як-от середньоденну заробітну плату, кількість днів затримки), які суд касаційної інстанції в межах своїх повноважень з`ясовувати не може, цей аспект спору, відповідно до частини другої статті 353 КАС, вимагає повторного розгляду з урахуванням висновків, про які мовиться вище.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу залишити Офісу Генерального прокурора без задоволення.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

3. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати і в цій частині справу направити на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

4. У решті постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року в цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М. І. Смокович

Судді Н. А. Данилевич

С. А. Уханенко