Справа № 380/1034/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/1034/21 пров. № А/857/9591/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Хома О.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 18 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ЛПЗ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із його звільненням;

- зобов`язати ЛПЗ нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 30 березня 2020 року по день фактичного розрахунку 18 грудня 2020 року за весь період затримки, обраховане відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі № 380/7917/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, позов було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ЛПЗ щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 . Зобов`язано ЛПЗ нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30 березня 2020 року по 17 грудня 2020 року у розмірі 4302,40 грн з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі № 380/1432/20 встановлено право позивача на допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 19 червня 2018 року. На виконання вказаного судового відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 78084,25 грн лише 18 грудня 2020 року, тобто провів статочний розрахунок при звільненні з військової служби несвоєчасно.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, заявленої до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд першої інстанції на підставі наведеного розрахунку дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат розмір компенсації має становити 4302,40 грн.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні його позовних вимог та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки на підставі приписів Порядку № 100 або з дійсним застосуванням всіх критеріїв для визначення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи та не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у 7 прикордонному загоні на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії - водій групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Грушів» відділу прикордонної служби «Рава-Руська» 1 категорії.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) від 21 травня 2018 року № 127-ос старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (на підставі пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу) та наказом цієї ж установи від 19 червня 2018 року № 157-ос виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення ЛПЗ.

При звільненні ОСОБА_1 з військової служби відповідач не провів із ним повного розрахунку, внаслідок чого той за захистом своїх прав був вимушений звертатися до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі №380/1432/20, яке вступило у законну силу, було:

визнано протиправними дії відповідача в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення у 2016 - 2018 роках, передбаченої п. 1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 № 889;

зобов`язано ЛПЗ нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889;

визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01 січня 2016 року по 19 червня 2018 року;

зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 19 червня 2018 року відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 в редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», взявши при розрахунку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком наступний місяць законодавчо встановленого (підвищеного) посадового окладу із лютого 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення ЛПЗ 18 грудня 2020 року нарахував та виплатив ОСОБА_1 78084,25 грн.

З огляду на встановлений факт несвоєчасного розрахунку ЛПЗ із ОСОБА_1 при звільнені з військової служби позивач звернувся до адміністративного суд з вимогою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 30 березня 2020 року по 18 грудня 2020 року.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами частини 5 статті 308 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

На підставі аналізу матеріалів справи та з урахуванням правових позицій сторін, що викладені у заявах по суті справи, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду спірним залишається лише розмір належних позивачу сум у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні з військової служби, оскільки порушення встановлених законом строків розрахунку при звільненні та право позивача на отримання відповідної компенсації у зв`язку із цим відповідачем у апеляційному порядку не оспорюється.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що при вирішенні питання щодо розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) слід в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, згідно яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Окрім того, судом першої інстанції слушно враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, відповідно до яких суд при вирішенні справи визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням судових рішень у справах №1.380.2019.000059 та №380/2930/20 неохопленим періодом затримки розрахунку при звільнені ОСОБА_1 є період з 30 березня 2020 року по 17 грудня 2020 року, який становить 263 календарних днів.

На підставі довідки від 05 березня 2021 року №153 та у відповідності до приписів пункту 2 Порядку № 100 судом першої інстанції вірно встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 становить 263,64 грн, а отже сума середнього грошового забезпечення становить 69337,32 грн (263,44 грн х 263 дні).

Водночас суд апеляційної інстанції погоджується із врахуванням судом першої інстанції при вирішенні спору порядку обрахунку приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, зазначеного у пункті 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, а також з урахуванням ним при проведенні відповідного розрахунку даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України за адресою: «https:bank.gov.ua/markets/interest-rates/» щодо середньозваженої облікової ставки за кредитами за період з 30 березня 2020 року по 17 грудня 2020 року.

Доводів щодо арифметичних чи методологічних помилок у наведеному судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення розрахунку належних позивачу спірних сум апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, на думку апеляційного суду, є безпідставними, оскільки у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду не відступила від своїх попередніх висновків, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі № 380/1034/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник