Справа № 520/12919/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11.08.2021 р. справа №520/12919/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 15.07.2021 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 19.07.2021 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 04.08.2021 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, пенсіонер), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення № 54 від 16.01.2021 відділу перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до стажу державної служби період її роботи на посаді завідувача сектором обліку членів ВЛКСМ і фінансів Великобурлуцького райкому комсомолу з 04.10.1986 по 19.09.1990 та призначити пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу з дати звернення із заявою.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що адміністративним органом створено штучну перешкоду в отриманні належного рівня соціального забезпечення за рахунок вчинення протиправної відмови у призначенні пенсії державного службовця.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, пенсійний орган, орган публічної адміністрації, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що робота на посаді завідувача сектору обліку членів ВЛКСМ і фінансів Великобурлуцького районного комітету комсомолу не підлягає включенню до стажу державної служби.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до записів у копії трудової книжки серії НОМЕР_2 заявник у період 04.10.1986р.-19.09.1990р. обіймав посаду завідуючого сектором обліку членів ВЛКСМ та фінансів Великобурлуцького районного комітету комсомолу.

Призначення на посаду відбулось у формі затвердження результатів голосування, оформлених протоколом №43 від 23.09.1986р.

У період 19.09.1990р.-01.11.2001р. заявник працював на посадах в органах системи Державної податкової служби України, приймав присягу державного службовця.

У період 05.07.2010р.-31.12.2020р. заявник працював на штатних посадах структурних підрозділів Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, 31.12.2020р. був звільнений з посади головного спеціаліста Відділу освіти Великобурлуцької РДА Харківської області на підставі ст.87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до довідки відділу освіти Великобурлуцької РДА Харківської області від 31.12.2020р. №01-17/2176 стаж державної служби заявника складає 26р. 07м.

При цьому, суд відмічає, що стаж роботи заявника на штатних посадах органів системи ДПС України складає 11р. 1м. 12дн.; стаж роботи заявника на штатних посадах структурних підрозділів Великобурлуцької РДА Харківської області складає 10р. 05м. 26дн.; тобто перевищує показник у 20 років.

З 03.06.2019р. заявник отримує від Головного управління пенсію за віком на підставі Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

13.01.2021р. письмовим зверненням належного формуляру заявник порушив перед Управлінням процедуру призначення пенсії у порядку Закону України «Про державну службу».

За наслідками розгляду означеного звернення пенсійним органом було вчинено відмову, оформлену рішенням №54 від 16.01.2021р.

Не погодившись із відповідністю закону вчиненого адміністративним органом владного управлінського волевиявлення у формі відмови, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Оскільки обидва перелічені закони регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні мають норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням дії норм Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в частині правил вирішенні на користь приватної особи колізій у тлумаченні закону.

Частиною 1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Водночас із цим, пенсійне забезпечення окремих категорій найманих працівників визначалось нормами спеціальних актів права, а саме: умови пенсійного забезпечення державних службовців визначались ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-XII "Про державну службу" у редакції Закону України від 27.03.2014р. №1166-VII та Закону України від 28.12.2014р. №76-VIII (далі за текстом - Закон України від 27.03.2014р. №1166-VII; діяв з 28.12.1993р. і до 31.12.2015р.; положення ст.37 Закону України від 27.03.2014р. №1166-VII діють і досі у силу п.10 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII та у силу п.12 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII), ст.49 Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI "Про державну службу" (далі за текстом - Закон України від 17.11.2011р. №4050-VI; з 01.01.2016р. по 30.04.2016р.), п.7 розділу ІХ Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI (з 01.01.2016р. по 30.04.2016р.), п.8 розділу ІХ Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI (з 01.01.2016р. по 30.04.2016р.), ст.90 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" (далі за текстом - Закон України від 10.12.2015р. №889-VIII; з 01.05.2016р. до теперішнього часу), п.10 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII (з 01.05.2016р. до теперішнього часу), п.12 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII (з 01.05.2016р. до теперішнього часу).

Так, згідно з ч.1 ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з ч.1 ст.49 Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI "Про державну службу" (далі за текстом - Закон України від 17.11.2011р. №4050-VI) на одержання пенсії за віком державного службовця мають право чоловіки, які досягли шістдесятидворічного віку, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на день досягнення зазначеного віку працювали на посадах державної служби, а також особи, які мають не менше 20 років стажу державної служби, до якого включається час роботи (період), визначений пунктами 1 - 7 та 9 - 11 частини другої статті 35 цього Закону, - незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно з п.7 розділу ІХ Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI працівники, зазначені в пункті 4 цього розділу, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами), мають право на призначення пенсії відповідно до статті 49 цього Закону у порядку, як для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах державної служби.

Згідно з п.8 розділу ІХ Закону України від 17.11.2011р. №4050-VI для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами), зберігається право на пенсію відповідно до статті 49 цього Закону у порядку, як для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах державної служби.

Згідно з ч.1 ст.90 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з п.10 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п.12 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 15.01.2020р. у справі №334/4034/16-а: Абзацами 1, 2 та 3 пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 встановлено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; Крім того, відповідно до пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 до державної служби включається також час роботи в організаціях, передбачений абзацом 4 пункту 3 Положення № 1049; Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Положення про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1993 року № 1049, до стажу роботи, який дає право на одержання надбавки за вислугу років, зараховується стаж роботи в організаціях (крім роботи у кооперативних та інших громадських організаціях), передбачених статтею 118 Кодексу законів про працю України; Відповідно до статті 118 Кодексу законів про працю України до стажу роботи, який надає право на одержання надбавки за вислугу років зараховується, зокрема, стаж роботи в партійних, профспілкових і комсомольських на виборних посадах; Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 3 червня 1994 року № 4-5-1156, погодженими з Кабінетом Міністрів України, до стажу державної служби зараховують період роботи в цих органах лише на виборних та відповідальних посадах до припинення дії статті 6 Конституції УРСР і внесення змін до статті 7 Конституції УРСР (до 24 жовтня 1990 року). Відповідальною вважається посада, прийняття на яку здійснювалось колегіальним органом (рішення, бюро, комітету, постановою конференції, зборів) партійних, профспілкових, комсомольських організацій; Таким чином, вищезазначеними нормами передбачено зарахування стажу роботи в партійних організаціях до стажу державного службовця, особам які працювали на виборних та відповідальних посадах в органах до 24 жовтня 1990 року.

Суд вважає, що оскільки призначення заявника на посаду завідуючого сектором обліку членів ВЛКСМ та фінансів Великобурлуцького районного комітету комсомолу (04.10.1986р.-19.09.1990р.) відбулось у формі затвердження результатів оформленого протоколом голосування, то згадану посаду у розумінні приписів ст.118 Кодексу законів про працю України слід кваліфікувати у якості виборної.

Окремо суд зважає, що тривалість іншої трудової діяльності заявника в органах системи Державної податкової служби України (19.09.1990р.-01.11.2001р.) та посадах структурних підрозділів Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області у взаємозв`язку із подією прийняття присяги державного службовця та виконання функцій найманого працівника у статусі атестованої особи цивільного складу податкових органів та відповідного рангу державного службовця виключає правомірність вчиненої пенсійним органом відмови.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, з положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, позаяк пенсійним органом явно та очевидно неправильно обчислено стаж роботи заявника на посадах державної служби в органах державної виконавчої влади України, тривалість котрого і без спірного періоду роботи у структурі ВЛКСМ СРСР перевищує показник у 20 років.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Проведеним судовим розглядом знайшов підтвердження факт невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення владного суб`єкта.

Тому у цій частині позов підлягає задоволенню.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Сформульовані заявником вимоги не враховують дійсного змісту п.10 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" та п.12 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", котрі є бланкетними нормами права та містять посилання на статтю 37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-XII "Про державну службу".

Указане зумовлює часткове задоволення позову із застосуванням способу захисту, викладеного у резолютивній частині судового акту, а також потребою у застосуванні положень ч.2 ст.9 КАС України.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". Так, заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 15.07.2021 р. Отже, співвідносно до обсягу задоволених вимог, присудженню за рахунок владного суб`єкта підлягає судовий збір у сумі 454,00 грн.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 16.01.2021р. №54.

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 13.01.2021р. призначити ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) пенсію у порядку п.10 розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" та статті 37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-XII "Про державну службу" із врахуванням періоду трудової діяльності 04.10.1986р.-19.09.1990р. на посаді завідуючого сектором обліку членів ВЛКСМ та фінансів Великобурлуцького районного комітету комсомолу у якості державної служби.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344; місцезнаходження - 61022, м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов.) на користь ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп. якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.