Справа № 120/3017/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 серпня 2021 р. Справа № 120/3017/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крістал Клін" до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Крістал Клін (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови.

Заявлені вимоги обґрунтовуються тим, що за результатами інспекційного відвідування з питань контролю за додержанням законодавства про працю відповідачем складено акт інспекційного відвідування від 27.01.2021 №ЛВ0110/413/ПД/АВ та припис від 27.01.2021 року № ЛВ0110/413/АВ/П про усунення виявлених порушень. У подальшому, заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області прийнято постанову від 23.03.2021 року №ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС про накладення штрафу на позивача у сумі 480000,00 грн.

Не погодившись із винесеною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку.

Так, на думку позивача, відповідачем під час проведення інспекційного відвідування допущено ряд порушень, що стосуються процедури його проведення. Зокрема, у позовній заяві йдеться про те, що посадовими особами відповідача не було пред`явлено позивачу службове посвідчення інспекторів праці, перед підписанням акта інспекційного відвідування не надано копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та не внесено запис про його проведення до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду ( контролю) об`єкта відвідування; невчасно та разом з приписом надіслано товариству акт інспекційного відвідування, що позбавило позивача можливості надати зауваження до акту, чим порушено його права; відповідачем також не повідомлено в належний спосіб позивача про час та місце розгляду справи про накладення штрафу.

Не погодившись із винесеною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку.

Окрім того, відповідачем при винесенні постанови, що оскаржується, не враховано того, що громадяни, які згадуються у акті інспекційного відвідування, як такі, що працюють у позивача без оформлення трудових відносин, насправді виконували роботу ( надавали послуги з прибирання приміщень ) на підставі цивільно правових договорів, які позивачем були надані відповідачу, проте останнім не досліджувалися, їм не надано правової оцінки.

Вважаючи, що чинне законодавство не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а у яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, а тому сторони договору вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин і на свій розсуд вправі визначити вид такого договору, позивач вважає, що постанова, якою на нього накладено штраф, є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.04.2021 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви.

У встановлений судом строк на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, в зв"язку з чим ухвалою суду відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

11.05.2021 року на адресу суду від представника Головного управління Держпраці у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що в ході інспекційного відвідування відповідачем було встановлено, що позивачем було фактично допущено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до роботи без оформлення трудових відносин з ТОВ Крістал Клін, що свідчить про відсутність офіційного працевлаштування найманого працівника, чим порушено вимоги ст. 24 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року № 413 та Закону України "Про оплату праці", а саме - не укладення трудових договорів в письмовій формі, оформлених наказами чи розпорядженням власника та не подання повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку його як платника за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним договором. Відповідач вважає, що зміст виконуваної роботи вказаними працівницями роботи свідчить, що мали місце саме трудові відносини між виконавцями та товариством, а не надання послуг на підставі цивільно правового договору.

З огляду на викладене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 168 181 ).

04.06.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач не погоджується із позицією відповідача та вважає що останній, не спростував твердження та аргументи, які зазначені в позовній заяві. Зазначає, що позивачем було надано відповідачу на виконання вимоги про надання документів всі необхідні докази ( цивільно правові договори, платіжні доручення, банківські виписки щодо виплат по цивільно правовим угодам, докази сплати ЄСВ та військового збору за вказаними договорами), які в сукупності підтверджують виконання робіт саме на підставі цивільно правових угод, що вказує на протиправність висновків відповідача та винесеної постанови про накладення штрафу.

15.06.2021 року представником позивача подано детальний опис робіт (наданих послуг) за Договором №77/21-а про надання професійної правничої допомоги від 01.04.2021. В поданій заяві представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн.

02.07.2021 від відповідача надійшли заперечення на клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

З`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору, суд встановив наступне.

Відповідачем на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823, видано наказ від 13.01.2021 року №0035 П про проведення позапланового заходу із здійснення державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ Крістал Клін ( а.с. 187 188 ).

Як підстава видання наказу зазначено звернення фізичної особи від 17.12.2020 року №П-1670 та доповідна записка начальника управління з питань праці О. Єзерської від 12.01.2021 №144/2.

Інспекторами праці відповідно до виданого направлення від 13.01.2021 №0035 в період з 15.01.2021 по 27.01.2021 року було проведено інспекційне відвідування ТОВ Крістал Клін в частині неналежного оформлення трудових відносин, результати якого оформлено актом №ЛВ0110/413/ПД/АВ від 27.01.2021 ( а.с. 194 198 ).

У зазначеному акті вказано, що в ході інспекційного відвідування встановлено, що особи, зафіксовані за виконанням трудових функцій прибиральниць та адміністратора виконують роботу без визначеного обсягу, відповідно до встановленого графіку та під керівництвом визначеної особи.

Таким чином, в порушення вимог ч. 1 ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ТОВ Крістал Клін допущено до роботи працівників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

27.01.2021 Головним управління Держпраці у Львівській області винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЛВ0110/413/АВ/П, яким зобов`язано директора ТОВ Крістал Клін ОСОБА_17 усунути виявленні порушення ( а.с. 199- 201 ).

23.03.2021 перший заступник начальника ГУ Держпраці у Львівській області, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акту інспекційного відвідуваннявід 27.01.2021 року, виніс постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятості населення №ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС, якою за порушення вимог ч. 1 ст. ст. 21 КЗпП, ч. 3 ст. 24 КЗпП, Постанови КМУ №413 на ТОВ Крістал Клін накладено штраф у розмірі 480000 гривень.

Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) регулюються Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року № 877-V (далі за текстом Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Як визначено частиною 4 статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині 4 цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 2 Закону № 877-V органи Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), забезпечують дотримання принципів державного нагляду (контролю); вимог щодо місця здійснення державного нагляду (контролю); вимог щодо врегулювання окремих питань виключно законами; обмежень у проведеннях заходів нагляду контролю в разі наявності конфлікту інтересів; трактувань норм на користь суб`єкта господарювання у разі їх неоднозначного трактування; заборони на вилучення оригіналів документів та техніки; обов`язку збереження комерційної та конфіденційної таємниці; умов проведення планових заходів, розробки методики для визначення критерій ризику; права суб`єкта господарювання на ознайомлення з підставами заходу та отримання посвідчення (направлення) на проведення заходу; вимог до складення наказу, посвідчення (направлення) на проведення заходу та акту за результатами заходу; відповідальності посадових осіб органу державного нагляду (контролю); прав суб`єктів господарювання; права на консультативну підтримку суб`єктів господарювання; громадський захист; оскарження рішень органів державного нагляду (контролю) та умов віднесення суб`єктів господарювання до незначного ступеня ризиків у разі незатвердження відповідних критеріїв розподілу.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом пунктів 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (далі за текстом Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Так, процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 року № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 року № 1986-IV, та Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", врегульована Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823 (далі за текстом Порядок № 823).

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів. Контрольні повноваження інспектора праці підтверджуються службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці та її територіальними органами.

Інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту (пункт 5 Порядку № 823).

У той же час, суд враховує, що наказ відповідача про проведення інспекційного відвідування від 13.01.2021 року № 0035 - П позивачем не оскаржується та не є предметом даного спору, відтак, судом не надається оцінка наявності підстав для проведення інспекційного відвідування.

Щодо тверджень позивача про незабезпечення його права на надання заперечень до акту інспекційного відвідування, суд зауважує таке.

Відповідно пунктів 16, 17 Порядку №823 за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю. Акт складається в останній день інспекційного відвідування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування. Другий примірник акта залишається в інспектора праці.

Згідно із пунктом 18 вказаного Порядку, якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів після дня підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

За приписами пункту 23 Порядку №823, у разі відмови об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи від підписання або у разі неможливості особистого вручення акта та/або припису акт та припис складаються одночасно у трьох примірниках.

У разі відмови об`єкта відвідування підписати акт інспектор праці вносить до такого акта відповідний запис.

Два примірники акта та припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об`єкту відвідування за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, рекомендованим листом з описом документів у ньому та повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування.

Об`єкт відвідування зобов`язаний повернути інспектору праці нарочно або поштовим відправленням з описом вкладення підписаний примірник акта та припису не пізніше ніж через три робочих дні з дати його отримання.

У разі ненадходження протягом семи робочих днів після дня відправлення об`єкту відвідування підписаного примірника акта та припису складається акт про відмову від підпису у двох примірниках, один з яких надсилається об`єкту відвідування рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, доводи позивача щодо несвоєчасного направлення акту інспекційного відвідування спростовуються наявним у матеріалах справи доказами ( супровідним листом, описом вкладення, накладною та фіскальним чеком ), які підтверджують надіслання акту інспекційного відвідування та припису на адресу позивача у день складання такого акту та припису ( 27.01.2021 ) ( а.с. 202 204).

Окрім того, безпідставними слід визнати міркування позивача стосовно позбавлення його права надати зауваження до акту інспекційного відвідування, адже, як встановлено судом, органом держпраці надіслано акт інспекційного відвідування у строк, визначений Порядком №823.

Щодо посилань позивача на неповідомлення його про час та місце розгляду справи про накладення штрафу, суд зауважує таке.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України Про зайнятість населення, визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (надалі - Порядок № 509).

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).

Згідно з пунктом 3 Порядку №509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Положеннями пункту 4 цього Порядку регламентовано, що під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Якщо відсутні підстави для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

Таким чином, доводи позивача щодо неповідомлення керівника товариства про розгляд справи та про прийняте рішення спростовуються наведеними вище приписами, оскільки Порядком №509 не передбачено розгляд такої справи з повідомленням об`єкта відвідування.

Водночас, Порядком №509 визначено, що відповідній особі направляється лист про те, що матеріали, які є підставою для притягнення до відповідальності, надійшли до уповноваженої особи. Судом встановлено, що таке повідомлення від 09.02.2021 року надсилалося позивачу 12.02.2021 року, що підтверджується самим повідомленням та ксерокопією конверту, в якому воно надіслано ( а.с. 58 59 ).

Відтак, доводи позивача щодо порушення відповідачем процедури проведення інспекційного відвідування є безпідставними.

Надаючи правову оцінку постанові від 23.03.2021 року №ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС про накладення штрафу на позивача в сумі 480000,00 грн., суд враховує наступне.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 23.03.2021 року № ЛВ0110/413//ПД/АВ/ФС, на позивача накладено штраф за порушення норм частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року № 413, а саме працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зокрема зазначено, що такі працівники як ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 виконували трудові функції прибиральниць та адміністратора без укладення з ними позивачем трудових договорів в письмовій формі, оформлених наказами чи розпорядженням власника та не подання повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку його як платника єдиного внеску за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним договором.

Відносно зазначених Управлінням Держпраці у Львівській області порушень вимог Кодексу законів про працю України, суд зауважує наступне.

За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Стаття 24 Кодексу законів про працю України визначає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 Кодексу законів про працю України).

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 820/1432/17, від 13.06.2019 року у справі № 815/954/18, від 04.09.2019 року у справі № 480/4515/18 та від 26.09.2019 року у справі № 0440/5828/18.

У той же час, взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому, сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.

У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

З огляду на викладене, такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, та у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Водночас, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Оскільки Цивільним кодексом України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, не може бути безумовною підставою для визнання правовідносин трудовими той факт, що укладений між сторонами договір не відповідає всім суттєвим умовам будь-якого договору. При визначенні законності укладеного договору (можливості віднесення до цивільного-правового договору) значення має не його найменування, а зміст угоди, яка повинна відповідати волевиявленню сторін, що в свою чергу повинно досліджуватись судом.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, оскаржувана постанова про накладення штрафу від 23.03.2021 року № ЛВ0110/413/ПД/АВ-ФС прийнята відповідачем за допущення позивачем до виконання робіт 8 працівників без укладення трудового договору, чим, на думку відповідача, порушено вимоги частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України.

Так, в основу висновків Управління Держпраці у Вінницькій області, які містяться в акті інспекційного відвідування, приписі та постанові про накладення штрафу, лягли аргументи про те, що працівники ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 допущенні до роботи без укладання трудового договору.

Надаючи оцінку зазначеним обставинами справи, зокрема, можливому факту використання позивачем праці без оформлення трудових відносин, суд звертає увагу на наступне.

У період з 19.09.2012 року по даний час позивач здійснює свою підприємницьку діяльність.

Основний вид економічної діяльності загальне прибирання будинків.

За вказаний період у ТзОВ Крістал Клін працювали наймані працівники, як за трудовими договорами, так і за договорами цивільно-правового характеру.

01.01.2021 року між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладені цивільно-правові договори, а саме договори на виконання робіт ( договір підряду ), до якого 18.01.2021 було укладено додаткову угоду №1 (а.с. 96 119 ).

Отже, доводи відповідача про те, що позивач використовує працю ОСОБА_27 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 без належного оформлення трудових відносин є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до актів здавання-приймання виконаної роботи від 31.01.2021 року, складених на виконання вказаних договорів, ОСОБА_27 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 виплачена винагорода у сумі, визначеній угодами, та здійснені всі необхідні виплати, встановлені чинним законодавством ( а.с. 65-72 ).

Судом досліджено копії наданих позивачем цивільно-правових договорів та встановлено, що такі ознак трудового договору, передбачених частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, не мають, їм притаманні ознаки цивільно-правових договорів, оскільки оплачується не сам процес праці, а його результат, який оформлюється актами прийняття-передачі виконаних робіт, оплата проводиться виключно на підставі актів прийняття-передачі виконаних робіт, а виконавці не підкорюються правилам внутрішнього трудового розпорядку та самі організовують свою роботу.

Так, предметом укладених договорів (угоди на виконання робіт) з фізичними особами є не процес праці, а її кінцевий результат. В укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги). У даному випадку, вказані вище фізичні особи виконували за цивільно-правовими договорами певні роботи за винагороду, де оплачувався не процес праці, а результат після закінчення роботи за актом виконаних робіт (прийомом наданих послуг).

Окрім того, зазначені угоди не містять обов`язку виконавця бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

На переконання суду, в даному випадку необхідність укладення цивільно-правових договорів обумовлена відсутністю необхідності систематично виконувати роботу певного виду та необхідністю виконувати лише конкретні обсяги замовлень не систематично.

Відповідно до статтей 73, 75 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

При цьому, у силу вимог статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Станом на час розгляду справи у суді, доказів про те, що зазначені особи ініціювали позовне провадження та зверталися до суду за захистом порушеного права відповідачем не надано.

Згадані вище угоди недійсними у судовому порядку не визнавались.

Аналізуючи повноваження, надані інспекторам праці пунктом 10 Порядку № 823, суд наголошує на тому, що останні не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору, а тому висновок посадових осіб Управління Держпраці у Львівській області про відсутність цивільно-правових відносин між суб`єктом господарювання та фізичними особами, що непідтверджений належними доказами, не може бути підставою для висновку про допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору.

Таким чином, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та вказаними особами не знайшли свого підтвердження, а тому у діях позивача відсутня будь-яка складова абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, за порушення якої останній може нести відповідальність у вигляді фінансових санкцій, які накладені спірним рішенням.

За змістом статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність з боку позивача порушень вимог трудового законодавства у вигляді допущення працівників до робочого місця без укладання трудового договору, а відтак наявності підстав для визнання протиправним та скасування постанови від 23.03.2021 року № ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС про накладення на позивача штрафу, оскільки вона не відповідає критеріям правомірності, визначеним в ч. 2 статті 2 КАС України.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі "Бочаров проти України", пункті 53 рішення в справі "Федорченко та Лозенко проти України" та пункті 43 рішення в справі "Кобець проти України", при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з вище наведених мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 1, 7 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 вказаного Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною третьою статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зміст наведених вище положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №77/21-а від 01.04.2021 року, опис виконаних робіт та квитанцію до прибуткового касового ордера №13 від 01.04.2021 року про оплату 30000,00 грн. за надання правничої допомоги згідно з вказаним договором.

За умовами договору про надання правової допомоги від 01.04.2020 року позивач доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу на умовах, визначених договором. Адвокат зобов`язується представляти інтереси позивача у суді по справі за позовом ТзОВ Крістал Клін до Управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування припису, постанови про накладення штрафу.

Згідно цього договору за надання послуг позивач сплачує адвокату гонорар у сумі 30000,00 грн.

Доказом понесення витрат на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера від 01.04.2021 року, відповідно до якої позивач сплатив гонорар у розмірі 30000,00 грн.

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як видно з детального опису робіт (надання послуг) за договором №77/21-а, адвокатом надано позивачу такі юридичні послуги:

- попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультування, укладення договору про надання правничої допомоги, додатку до договору та оформлення фінансових документів, кількість витрачених годин 3 год., вартість 3000 грн.;

- опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, вивчення судової практики, копіювання документів та завірення їх належним чином, кількість годин 7 год., вартість - 3000 грн.;

- підготовка та подання до Вінницького окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови № ДВ0110/413/ПД/АВ/ФС від 23.03.2021 про накладення штрафу, кількість годин 13 год., вартість 13000 грн.;

- ознайомлення з матеріалами справи, копіювання матеріалів справи та відзиву на адміністративний позов, ознайомлення з відеозаписом з місця проведення інспекційного відвідування. Підготовка та подання відповіді на відзив на адміністративний позов про визнання протиправною та скасування постанови № ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС від 23.03.2021 про накладення штрафу, кількість годин 15 год., вартість 11000 грн.

Загальна кількість витраченого часу 38 год., загальна вартість виконаних робіт склала 30000 грн.

У запереченнях на клопотання про стягнення витрат на надання правової допомоги, відповідач зазначає , що заявник має право на відшкодування таких витрат лише в разі, якщо буде доведено, що вони були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідач зауважує, що сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи. Відповідач звертає увагу на те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на послуги адвоката, якщо керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, є неспівмірним. Відтак відповідач заперечує заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30000 грн. та вважає його істотно завищеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надаючи оцінку дійсності та обгрунтованості витрат на професійну правничу допомогу суд керується таким.

За змістом статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд погоджується з доводами відповідача про те, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на допомогу адвоката в сумі 30000 грн. є надмірним, сума сплачених коштів є необгрунтованою та не була необхідною в такому розмірі.

Так, суд вважає необґрунтованим та завищеним час, вказаний як витрачений адвокатом на підготовку та подання до суду позовної заяви ( 13 годин). Суд зауважує, що позовна заява складається з 15 аркушів, при цьому представником позивача виділено в окремі роботи попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції та консультування з затраченим часом 3 години ( 3000 грн ), а також виділено в окремі роботи опрацювання законодавчої бази, вивчення судової практики та копіювання і завірення документів з затраченим часом 7 годин ( 3000 грн ). Також слід зазначити, що послуги попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультування позивача та опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики, на думку суду, є фактично тотожними, а відтак час вказаний на їх надання та їх вартість є необгрунтованими та завищеними.

Крім того, суд вважає необгрунтованим та завищеним час, вказаний як витрачений адвокатом на підготовку та подання відповіді на відзив ( витрачено 15 годин, вартість роботи 11000 грн ). Окрім цього, суд критично відноситься до оплати послуг за ознайомлення з матеріалами справи та копіювання матеріалів справи та відзиву, оскільки такі дії адвоката не були необхідними в рамках даної справи, виходячи з того, що на момент вчинення таких дій ( 01.06.2021 ) матеріали справи містили лише позовну заяву з додатками, яка і готувалась саме адвокатом, а тому була у нього в наявності, та відзив на позовну заяву, копія якого з додатками була направлена відповідачем на адресу позивача, що підтверджується наявними в справі доказами ( а.с. 182 ). Відтак жодної необхідності у вчиненні вказаних дій не було.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що на користь ТОВ "Крістал Клін" за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., що відповідатиме критеріям співмірності, обгрунтованості, необхідності та вимогам розумності.

Також, відповідно до частини 1 статті 139 КАС України сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір підлягає стягненню в його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у цій справі.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 23.03.2021 року № ЛВ0110/413/ПД/АВ/ФС винесену щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Клін».

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Клін» судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду в сумі 7200 ( сім тисяч двісті гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Львівській області.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крістал Клін» судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Львівській області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Крістал Клін" (вул. Магістратська, 43, оф. 301, м. Вінниця, 21050, );

Відповідач: Головне управління Держпраці у Львівській області (пл. Міцкевича, 8, м. Львів, 79005, ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна