Справа № 320/11902/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року справа №320/11902/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (надалі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9573-17/2945 від 03.07.2020 на суму 56787,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.09.2010. Отримавши на початку серпня 2020 року вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9573-17/2945 від 03.07.2020 вирішив скористатись механізмом списання недоїмки з ЄСВ, що був запроваджений п.5 Закону України від 13.05.2020 №592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Отже, позивач вчиняв дії щодо списання сум недоїмки з ЄСВ за період з 01.01.2017 по дату набрання чинності Законом №592, однак відповіді протягом серпня - листопада 2020 року так і не отримав, після чого на початку листопада 2020 року позивач звернувся за правовою допомогою.

18.08.2020 позивачем у встановленому законом порядку була припинена підприємницька діяльність, якою з початку 2011 року позивач не займався, доходу від такої діяльності не отримує. Вважає, що визначення контролюючим органом зобов`язань зі сплати єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснено за відсутності підстав, адже у період, за який відповідачем визначено борг зі сплати єдиного внеску (позивач припускає, що за 2017-2020 роки), позивач не здійснював діяльності як фізична особа-підприємець і не отримував доходу від такої діяльності, натомість, починаючи з 22.04.2011 по 15.04.2020 позивач безперервно працював на різних посадах у ЗАТ «Росава», з 16.04.2020 - прийнятий в порядку переведення як найманий працівник на роботу в ТОВ «Росава Тайерс», з липня 2019 року і по 01.06.2020 позивач як найманий працівник працює за сумісництвом у ТОВ «Транссіті», а його роботодавці сплачують за нього ЄСВ, зокрема за період з 2017 року по 2020 рік.

Позивач зазначає, що оскаржувана вимога винесена відповідачем без врахування суттєвих обставин справи (як-то відсутність у ОСОБА_1 будь-якої недоїмки з ЄСВ та недоведеність ГУ ДПС у Київській області зворотного, вжиті позивачем як найманим працівником заходи щодо сплати ЄСВ у 2017-2020 р.р.) та з грубими порушеннями принципів «виправданості втручання» і «пропорційності», а також «якості закону» і «належного урядування».

Відтак, на думку позивача, зазначена вимога є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, протягом якого позивачу необхідно було надати докази звернення до контролюючого органу із заявою про списання недоїмки з ЄСВ та обґрунтувати яким чином обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зумовили пропуск позивачем строку звернення до суду із цією позовною заявою.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.09.2010 та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Київській області (Броварське управління) як платник єдиного внеску з 22.09.2010 по 18.08.2020 (дата проведення державної реєстрації припинення ФОП ОСОБА_1 ) на загальній системі оподаткування.

Відповідач вказує, що згідно переданих сальдових залишків на центральному рівні від Пенсійного фонду України до Міндоходів України, станом на 31.12.2012 по ФОП ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість по ЄСВ в сумі 6960,48 грн., борг сплачено не було.

Також вказує, що починаючи з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування, які не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці року, зобов`язані сплачувати єдиний внесок за себе не менше мінімального страхового внеску за місяць: у 2017 році не менше 704,00 грн. за місяць, у 2018 році - не менше 819,06 грн., у 2019 році - не менше 918,06 грн. При цьому, відповідач вказує, що з 01.01.2018 впроваджено автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску, тобто ФОП зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідач також зазначає, що згідно з даними інтегрованої картки платника податків у позивача по єдиному соціальному внеску здійснені нарахування за ІІІ та ІV квартали 2013 року; І, ІІ, ІІІ та IV квартали 2014 року; І, ІІ, ІІІ квартали 2015 року, загальна сума боргу склала 13231,85 грн.

Що стосується суми боргу з ЄСВ, яка нарахована позивачу з 2017 року, відповідач зазначив, що згідно з даними інтегрованої картки платника податків у позивача по єдиному соціальному внеску здійснені нарахування за 2017 рік; I, II, III та IV квартали 2018 року; I, II, III та IV квартали 2019 року, І квартал 2020 року. 15.10.2019 по ФОП ОСОБА_1 винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № на загальну суму 14066,96 грн., з яких штрафних санкцій нараховано на суму 1082,06 грн. та пені на суму 12984,90 грн. Повідомлено, що 23.01.2020 по ФОП ОСОБА_1 винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску № на загальну суму 13057,63 грн., з яких штрафних санкцій нараховано на суму 1170,33 грн. та пені на суму 11887,30 грн. З урахуванням часткової сплати сума боргу склала 45807,49 грн.

У зв`язку з наявністю в ІКПП позивача за кодом бюджетної класифікації 71040000 заборгованості зі сплати ЄСВ та відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945. Підстав для звільнення від сплати єдиного соціального внеску позивач не має, відтак твердження позивача щодо відсутності недоїмки є необґрунтованими та не можуть розглядатися судом як підстава для скасування спірної вимоги.

Також, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №826/11623/16, відповідно до якої обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу. Отже вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця борг з єдиного внеску.

Вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

08.06.2021 на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення у справі, в яких позивачем повідомлено суд про те, що він періодично займався підприємницькою діяльністю та отримував від неї непостійний (перманентний) дохід протягом 2010-2013 р.р. В подальшому, після офіційного працевлаштування у роботодавця позивач підприємницьку діяльність полишив та жодних доходів від її здійснення, починаючи з 2014 року і по дату припинення статусу ФОП не отримував, про них не звітував, податків не сплачував, звітності з ЄСВ до контролюючого органу не подавав.

Також позивач звернув увагу суду на те, що у період 2011-2020 р.р. він був найманим працівником за трудовим договором та основний дохід отримував в якості заробітної плати за основним місцем роботи (а з липня 2019 року по 01.06.2020 року - і заробітної плати у ТОВ «Транссіті» за сумісництвом). За вказані періоди позивач як ФОП жодного доходу від підприємницької діяльності не отримував, а його роботодавці як податкові агенти в повному обсязі нараховували ЄСВ на суми виплаченого доходу в розмірі 22 %, утримували його та перераховували до Пенсійного фонду України.

Крім того, позивач вказав, що застосування відповідачем штрафних санкцій і нарахування пені на неіснуючі суми заборгованості позивача з ЄСВ є протиправним саме по собі та не може тягнути для ОСОБА_1 жодних правових наслідків, окрім тих, що прямо пов`язані з їх протиправністю.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Білоцеркіським МВМ №1 ГУ МВС України в Київській області 19 жовтня 2005 року (а.с.5).

Позивач 22.09.2010 зареєстрований фізичною особою-підприємцем (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №0023531, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.05.2021 №66, сформованого на запит суду (а.с.99-100).

23.09.2010 позивача взято на облік як платника податків Головним управлінням ДПС у Київській області (Білоцерківська ДПІ) за №1800/37666, що підтверджується наданим відповідачем витягом з ІТС "Податковий блок" (а.с.91).

Згідно з відомостями Реєстру платників єдиного податку позивач у період з 01.01.2012 по 30.09.2015 перебував на спрощеній системі оподаткування, а з 01.10.2015 - на загальній системі оподаткування.

18.08.2020 позивачем припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним рішенням, про що свідчить відповідний реєстраційний запис від 18.08.2020 №002023531 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.100).

Головним управлінням ДПС у Київській області відносно ОСОБА_1 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 про сплату боргу (недоїмки), якою позивача повідомлено, що станом на 30 червня 2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені становить 56787,00 грн., з яких: 29662,41 грн. - недоїмка, 2252,39 грн. - штрафи, 24872,20 грн. - пеня (а.с.8).

Згідно розрахунку суми боргу згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 на загальну суму 56787,00 грн., до складу сум ЄСВ, включених до спірної вимоги, входить:

- недоїмка з єдиного внеску, який нараховано за частину ІІІ кварталу 2015 року на суму 368,97 грн., єдиний внесок за 2017 рік на суму 8448,00 грн., єдиний внесок за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року на суму 9828,72 грн. (2457,18 х 4), єдиний внесок за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року на суму 11016,72 грн. (2754,18 х 4) на загальну суму 29662,41 грн.;

- штрафні санкції на суму 2252,39 грн. і пеня на суму 24872,20 грн., нараховані контролюючим органом відповідно до рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску:

1) від 15.10.2019 року № на загальну суму 14066, 96 грн., в т.ч. штраф - 1082,06 грн., пеня - 12984, 90 грн.

2) від 23.01.2020 року № на загальну суму 13057,63 грн., в т.ч. штраф - 1170,33 грн., пеня - 11887, 30 грн. (а.с.92).

На підтвердження доказів направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17 на адресу позивача, відповідач надав копію поштового повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за унікальним номером відправлення 420, яке отримано позивачем 01.08.2020 (а.с.82).

Позивач, у свою чергу, заперечує обставини того, що він є платником єдиного внеску, оскільки не веде підприємницьку діяльність з 2011 року, натомість, є найманим працівником, а отже єдиний внесок за позивача сплачує роботодавець.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 22.04.2011 по 15.04.2020, безперервно перебував у трудових відносинах з ЗАТ «Росава» (ідентифікаційний код 37517747), що знаходиться за адресою: 0108, Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 91, працюючи на посаді електромонтера в цеху внутрішнього заводського транспорту та обслуговування електроустаткування, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 26.06.2007 (а.с.10).

Також, з 16.04.2020 позивач прийнятий в порядку переведення як найманий працівник на роботу до ТОВ «Росава Тайерс», що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 26.06.2007 та довідкою № 36/36 від 06.11.2020 (а.с.11, 12).

Також, у період з 05.07.2019 по 01.06.2020 позивач працював як найманий працівник за сумісництвом у ТОВ «Транссіті» (ідентифікаційний код 32161270; адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський, буд. 20, кв. 12) на посаді водія автотранспортних засобів служби експлуатації та механізації за сумісництвом, що підтверджується довідкою ТОВ «Транссіті» від 09.11.2020 №293 (а.с.13).

Не погоджуючись із вимогою Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 на суму 56787,00 грн., позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо правомірності включення до спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 недоїмка з єдиного внеску, який нараховано за частину ІІІ кварталу 2015 року на суму 368,97 грн., суд зазначає таке.

Як зазначено у розрахунку суми боргу згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 (а.с.92) до спірної вимоги включено суму недоїмки з єдиного внеску, який нараховано 19.10.2015 за частину ІІІ кварталу 2015 року на суму 368,97 грн.

Згідно з даними інтегрованої картки платника податків у позивача по єдиному соціальному внеску 19.10.2015 проведено нарахування єдиного внеску платникам спрощеної форми на підставі документу №23780688/еv від 19.10.2015 термін сплати 19.10.2015 на суму 1323,47 грн.

Статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VII (в редакції, що діяла у період нарахування відповідачем ОСОБА_1 недоїмки за частину ІІІ кварталу 2015 року) визначено перелік платників єдиного внеску, зокрема, згідно з п.4 ч. 1 ст.4 Закону №2464-VII платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VII єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VII).

Відповідно до ч.11 ст.8 Закону №2464-VII єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 № 80-VІІІ розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 становить 1218,00 грн., з 01.09.2015 - 1378,00 грн.

Сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування за ІІІ квартал 2015 року становить 1323,47 грн. (1218 х 34,7% х 2)+(1378 х 34,7%).

Порядок обліку платників єдиного внеску визначено статтею 5 Закону №2464-VI. Згідно з ч.2 ст.5 Закону №2464-VI взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Платники єдиного внеску, зазначені у п. 4 частини 1 ст. 4 Закону №2464-VI, зокрема фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз.3 ч. 8 ст.9 Закону №2464-VI).

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом) для платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону є календарний рік (абз.5 ч.8 ст.9 Закону №2464-VI).

При цьому в силу п.4 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є обов`язком платника єдиного внеску.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, зареєстрованим і Міністерстві юстиції України 07.05.2015 р. за №508/26953 (набрала чинності 29.05.2015, надалі по тексту Інструкція №449).

Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Пунктом 6 розділу ІV Інструкції №449 визначено, що платники єдиного внеску, які обрали спрощену систему оподаткування самостійно для себе обчислюють суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, незалежно від отримання доходу (прибутку) та сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з пунктом 10 розділу ІV Інструкції №449 обчислення єдиного внеску фіскальними органами здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску, звітності, що подається платниками до фіскальних органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Як встановлено судом, позивач не подавав звітності з єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2015 року, яка могла б стати підставою для обчислення єдиного внеску фіскальними органами. Доказів обчислення єдиного внеску фіскальним органом на підставі акту перевірки правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2015 року матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи, що підстав, визначених пунктом 10 розділу ІV Інструкції №449 для обчислення єдиного внеску позивачу, який перебував на спрощеній системі оподаткування у ІІІ кварталі 2015 року, матеріали справи не містять і відповідачем не доведено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для включення до спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 суми заборгованості з єдиного внеску, який нараховано за частину ІІІ кварталу 2015 року на суму 368,97 грн.

Щодо правомірності включення до спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 недоїмки з єдиного внеску за 2017 рік на суму 8448,00 грн., єдиного внеску за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року на суму 9828,72 грн., єдиного внеску за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року на суму 11016,72 грн., на загальну суму 29293,44 грн., суд зазначає таке.

Як свідчать обставини справи, ОСОБА_1 починаючи з 22.04.2011 року по 15.04.2020 року безперервно працював на різних посадах у ЗАТ «Росава», з 16.04.2020 року - прийнятий в порядку переведення як найманий працівник на роботу до ТОВ «Росава Тайерс», що підтверджується відомостями трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 (а.с.9-11)

Крім того, з липня 2019 року і по 01.06.2020 року позивач як найманий працівник працював за сумісництвом у ТОВ «Транссіті», про що свідчить довідка № 293 від 09.11.2020 (а.с.13).

Як слідує із даних Реєстру платників єдиного податку, розміщеного на офіційній веб-сторінці електронного сервісу «Електронний кабінет» ДПС України (https://cabinet.tax.gov.ua/registers/edpod) ОСОБА_1 в момент знаходження на податковому обліку в якості ФОП перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності в період з 01.01.2012 року по 30.09.2015 року, а з 01.10.2015 - на загальній системі оподаткування.

ОСОБА_1 у позовній заяві стверджує, що з 2011 року жодною підприємницькою діяльністю не займався, підприємницького доходу не отримував, бухгалтерського та податкового обліку результатів господарської діяльності не вів, про таку діяльність до контролюючих органів не звітував, податків та інших обов`язкових платежів у якості ФОП протягом 2017-2019 р.р. не сплачував. Доказів зворотного контролюючим органом у відзиві на позовну заяву не наведено.

Отже, предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на загальній системі оподаткування, обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач, починаючи з 2011 року, є найманим працівником та його роботодавці сплачують за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний страховий внесок.

Законом № 2464-VI визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Вимогами п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (надалі по тексту - Інструкція №449).

Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законом України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону № 2464-VI, що діють з 1 січня 2017 року, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200,00 грн.

Частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДПС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, фізичні особи-підприємці, зобов`язані сплатити до 09.02.2018 за звітний 2017 рік, щонайменше 8448,00 грн. (3200,00 грн. х 12 х 22% = 8448,00 грн.).

Крім того, з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 1 січня 2018 року, зокрема щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Так, з 1 січня 2018 року всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464-VI категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI).

Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 №2246-VIII, установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року - 3723,00 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2457,18 грн. (3723,00 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.), поквартально:

до 19.04.2018 за звітний І квартал 2018 року, щонайменше 2457,18 грн. (3723,00 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.);

до 19.07.2018 за ІІ квартал 2018 року, щонайменше 2457,18 грн. (3723,00 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.);

до 19.10.2018 за ІІІ квартал 2018 року, щонайменше 2457,18 грн. (3723,00 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.);

до 21.01.2019 за ІV квартал 2018 року, щонайменше 2457,18 грн. (3723,00 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.).

Законом України від 23.11.2018 №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2019 - 4173,00 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2754,18 грн. (4173,00 грн. х 3 х 22% = 2754 грн. 18 коп.), поквартально:

до 19.04.2019 за І квартал 2019 року, щонайменше 2754,18 грн. (4173,00 грн. х 3 х 22% = 2754,18 грн.);

до 19.07.2019 за ІІ квартал 2019 року, щонайменше 2754,18 грн. (4173,00 грн. х 3 х 22% = 2754,18 грн.);

до 19.10.2019 за ІІІ квартал 2019 року, щонайменше 2754,18 грн. (4173,00 грн. х 3 х 22% = 2754,18 грн.);

до 21.01.2020 за ІV квартал 2019 року, щонайменше 2754,18 грн. (4173,00 грн. х 3 х 22% = 2754,18 грн.).

Статтею 6 Закону № 2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до вимог п.п. 6, 7 ст. 13 Закону № 2464-VI та розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Приписами статті 25 Закону № 2464-VI та пункту 3 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом (п. 3 Розділу VI Інструкції).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Враховуючи наведене, на підставі Закону №2464-VI та Інструкції №449, контролюючим органом нараховано позивачу зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску за 2017 рік на суму 8448,00 грн., за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2018 року на суму 9828,72 грн., за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2019 року на суму 11016,72 грн. на загальну суму 29293,44 грн., яка включена у вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 № Ф-9573-17.

У позовній заяві позивач посилається на те, що починаючи з 22.04.2011 по 15.04.2020 позивач безперервно працював на різних посадах у ЗАТ «Росава», з 16.04.2020 - прийнятий в порядку переведення як найманий працівник на роботу в ТОВ «Росава Тайерс», з липня 2019 року і по 01.06.2020 позивач як найманий працівник працював за сумісництвом у ТОВ «Транссіті», та починаючи з моменту працевлаштування до припинення підприємницької діяльності позивач як фізична особа-підприємець діяльність не здійснював і не отримував доходу від такої діяльності, а його роботодавцями виконувались всі вимоги щодо нарахування та своєчасності сплати за нього ЄСВ за вказаний період.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву вказує на те, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці. При цьому, на думку відповідача, сплата ЄСВ у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець (утримань ЄСВ із заробітної плати немає), з приводу чого суд зазначає наступне.

Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Враховуючи правовий висновок, викладений у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, суд при вирішенні спору повинен зокрема перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

За встановленими судом обставинами, позивач починаючи з 22.04.2011 по 15.04.2020, безперервно перебував у трудових відносинах з ЗАТ «Росава» (правонаступником якого є ПрАТ «Росава») (ідентифікаційний код 37517747), що знаходиться за адресою: 0108, Київська область, м. Біла Церква, вул. Леваневського, 91, працюючи на посаді електромонтера в цеху внутрішнього заводського транспорту та обслуговування електроустаткування, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 26.06.2007 (а.с.10).

Крім того, у період з 05.07.2019 по 01.06.2020 позивач працював як найманий працівник за сумісництвом у ТОВ «Транссіті» (ідентифікаційний код 32161270; адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський, буд. 20, кв. 12) на посаді водія автотранспортних засобів служби експлуатації та механізації за сумісництвом, що підтверджується довідкою ТОВ «Транссіті» від 09.11.2020 №293 (а.с.13).

Вказані обставини підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.108-109), записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 26.06.2007 та довідкою ТОВ «Транссіті» від 09.11.2020 №293 та від 09.11.2020 №ТР000000046 (а.с.15).

Також, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (а.с.108,109) про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кв. 2014 року по І кв. 2020 року:

- з І кв. по IV кв. 2014 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 45662,60 грн. та майно, надане роботодавцем (код ознаки доходу 136, у вигляді матеріальної допомоги) в сумі 905,61 грн.;

- з І кв. по IV кв. 2015 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 53727,45 грн. та майно, надане роботодавцем (код ознаки доходу 136, у вигляді матеріальної допомоги) в сумі 1120,09 грн.;

- з І кв. по IV кв. 2016 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 79146,47 грн. та майно, надане роботодавцем (код ознаки доходу 136, у вигляді матеріальної допомоги) в сумі 1264,90 грн.;

- з І кв. по IV кв. 2017 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 92704,70 грн. та майно, надане роботодавцем (код ознаки доходу 136, у вигляді матеріальної допомоги) в сумі 1600,00 грн.;

- з І кв. по IV кв. 2018 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 115259,97 грн. та майно, надане роботодавцем (код ознаки доходу 136, у вигляді матеріальної допомоги) в сумі 1554,14 грн.;

- з І кв. по IV кв. 2019 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 140849,59 грн.; від ТОВ «Транссіті» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 13968,24 грн.; крім того, від об`єднаної первинної профспілкової організації ВАТ та ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді виплат чи відшкодування, які здійснюються професійними спілками своїм членам (код ознаки доходу 167) - 500,00 грн.;

- за І кв. 2020 року - від ПрАТ «Росава» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 38857,99 грн.; від ТОВ «Транссіті» отримано дохід у вигляді заробітної плати (код ознаки доходу 101) в сумі 6842,77 грн.

Крім того, згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 із Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (станом на 09.11.2020) розмір сплаченого єдиного соціального внеску за позивача страхувальниками до Державного бюджету склав: за 2012 рік - ПрАТ «Росава» - 6325,07 грн.; за 2013 рік - ПрАТ «Росава» - 11851,34 грн.; за 2014 рік - ПрАТ «Росава» - 9817,43 грн.; за 2015 рік - ПрАТ «Росава» - 12229,34 грн.; за 2016 рік - ПрАТ «Росава» - 17412,22 грн.; за 2017 рік - ПрАТ «Росава» - 20395,03 грн.; за 2018 рік - ПрАТ «Росава» - 20395,03 грн.; за 2019 рік - ПрАТ «Росава», ТОВ «Трассіті» - 34059,92 грн.; за 2020 рік - ПрАТ «Росава», ТОВ «Транссіті», ТОВ «Росава Тайерс» - 31851,08 грн., що є не меншим за розмір мінімального страхового внеску за 2017-2020 роки.

Отже, вказані вище юридичні особи як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, зокрема за спірний період 2017 - 2019 роки, сплачували за нього як страхувальники єдиний соціальний внесок у розмірі не нижчому, ніж мінімальний страховий внесок за відповідний рік.

Доказів отримання позивачем, зокрема, у період з 2017 року по 2019 рік, доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено.

Контролюючий орган, при надісланні вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 керувався офіційною інформацією з ЄДР, оскільки позивач був фізичною особою-підприємцем (з 22.09.2010 до18.08.2020).

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, зокрема, за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, нараховували та сплачували роботодавці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Отже, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у період з 01.01.2017 по 31.12.2019, за який контролюючим органом позивачу нараховано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн., останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцями сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги, що відповідачем не надано доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у зазначеному періоді, суд вважає, що оскаржувану вимогу в частині суми боргу у розмірі 29293,44 грн. складено неправомірно, у зв`язку з чим дана вимога в цій частині підлягає скасуванню.

Отже, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у період, за який контролюючим органом позивачу нараховано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, позивач не подавав звітності з єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2015 року, та відносно нього не надно доказів обчислення єдиного внеску фіскальним органом на підставі акту перевірки правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2015 року, підстав для обчислення єдиного внеску позивачу, який перебував на спрощеній системі оподаткування у ІІІ кварталі 2015 року, матеріали справи не містять і відповідачем не доведено, а в період з 2017 по 2019 роки позивач перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги, що відповідачем не надано доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірних періодах, суд вважає, що оскаржувану вимогу в частині включення недоїмки на суму 29662,41 грн. відповідачем складено неправомірно, у зв`язку з чим дана вимога в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо правомірності включення до спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 штрафних санкцій на суму 2252,39 грн. і пені на суму 24872,20 грн., нарахованих контролюючим органом відповідно до рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 15.10.2019 року № на загальну суму 14066,96 грн., в т.ч. штраф - 1082,06 грн., пеня - 12984,90 грн. та від 23.01.2020 року № на загальну суму 13057,63 грн., в т.ч. штраф - 1170,33 грн., пеня - 11887,30 грн., суд зазначає таке.

Щодо рішення № від 15.10.2019, судом встановлено такі обставини.

Відповідно до рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 15.10.2019 року № на загальну суму 14066,96 грн., позивачу нараховано штраф у розмірі 1082,06 грн. за період 02.07.2013 по 16.09.2019 та нараховано пеню у розмірі 12984,90 грн. (а.с.83). Вказане рішення було направлено на адресу позивача у рекомендованому поштовому відправленні 346, яке не було отримано позивачем та повернуто за закінченням терміну зберігання (а.с.85).

Згідно із розрахунком до рішення від 15.10.2019 № (а.с.83-84) включені до цього рішення штрафні санкції нараховані відповідачем наступним чином:

1) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 08.11.2013 року в сумі 3548,50 грн. на 128 днів нараховано штрафні санкції в сумі 354,85 грн.;

2) за період прострочення платежу з 02.07.2013 року по 08.11.2013 року в сумі 1024,00 грн. на 130 днів нараховано штрафні санкції в сумі 102,40 грн.;

3) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 06.05.2014 року в сумі 500,00 грн. на 307 днів нараховано штрафні санкції в сумі 50,00 грн.;

4) за період прострочення платежу з 22.07.2014 року по 16.09.2019 року в сумі 349,40 грн. на 1883 дні нараховано штрафні санкції в сумі 34,94 грн.;

5) за період прострочення платежу з 23.04.2014 року по 16.09.2019 року в сумі 1268,00 грн. на 1973 дні нараховано штрафні санкції в сумі 126,80 грн.;

6) за період прострочення платежу з 21.01.2014 року по 19.07.2019 року в сумі 990,00 грн. на 2006 днів нараховано штрафні санкції в сумі 99,00 грн.;

7) за період прострочення платежу з 21.01.2014 року по 16.09.2019 року в сумі 228,70 грн. на 2065 днів нараховано штрафні санкції в сумі 22,87 грн.;

8) за період прострочення платежу з 22.10.2013 року по 11.07.2019 року в сумі 318,10 грн. на 2089 днів нараховано штрафні санкції в сумі 31,81 грн.;

9) за період прострочення платежу з 22.10.2013 року по 19.07.2019 року в сумі 875,90 грн. на 2097 днів нараховано штрафні санкції в сумі 87,59 грн.;

10) за період прострочення платежу з 23.07.2013 року по 11.07.2019 року в сумі 1194,00 грн. на 2180 днів нараховано штрафні санкції в сумі 119,40 грн.;

11) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 11.07.2019 року в сумі 524,00 грн. на 2199 днів нараховано штрафні санкції в сумі 52,40 грн.;

12) за період прострочення платежу з 27.07.2013 року по 11.07.2019 року нараховано пеню в сумі 369,92 грн.;

13) за період прострочення платежу з 23.07.2013 року по 11.07.2019 року нараховано пеню в сумі 2602,99 грн.;

14) за період прострочення платежу з 23.04.2014 року по 16.09.2019 року нараховано пеню в сумі 2501,67 грн.;

15) за період прострочення платежу з 22.10.2013 року по 19.07.2019 року нараховано пеню в сумі 1836,76 грн.;

16) за період прострочення платежу з 22.10.2013 року по 11.07.2019 року нараховано пеню в сумі 664,57 грн.;

17) за період прострочення платежу з 22.07.2014 року по 16.09.2019 року нараховано пеню в сумі 657,86 грн.;

18) за період прострочення платежу з 21.01.2014 року по 19.07.2019 року нараховано пеню в сумі 1985,90 грн.;

19) за період прострочення платежу з 21.01.2014 року по 16.09.2019 року нараховано пеню в сумі 472,24 грн.;

20) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 11.07.2019 року нараховано пеню в сумі 1152,17 грн.;

21) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 08.11.2013 року нараховано пеню в сумі 454,20 грн.;

22) за період прострочення платежу з 04.07.2013 року по 06.05.2014 року нараховано пеню в сумі 153,50грн.;

23) за період прострочення платежу з 02.07.2013 року по 08.11.2013 року нараховано пеню в сумі 133,12 грн.

Таким чином, нарахування штрафних санкцій в сумі 1082,06 грн. та пені в розмірі 12984,90 грн. за рішенням від 15.10.2019 року проведені відповідачем за період прострочення ФОП ОСОБА_1 платежів по ЄСВ загалом з 02.07.2013 року по 16.09.2019 року.

Статтею 4 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями, далі - Закон №2464), визначено перелік платників ЄСВ, до яких, зокрема, належать:

- роботодавці, а саме: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п.1 ч.1 ст. 4 Закону № 2464);

- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464).

Відповідно до положень ч.2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний:

п.1: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

п.4: подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

Згідно із абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно із ч.2 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (надалі по тексту Інструкція №449).

Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 25 Закону № 2464 за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сум;

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею (абз.4 ч.4 ст. 25 Закону №2464-VI).

Згідно з п.1 ч.12 ст.25 Закону №2464-VI за несвоєчасне перерахування або несвоєчасне зарахування на рахунки органів доходів і зборів сум єдиного внеску, фінансових санкцій, зазначених у частині одинадцятій цієї статті, нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка зазначених сум, розрахована за кожний день прострочення їх перерахування (зарахування), та накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не зарахованих (неперерахованих) сум.

Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (абз.2 ч.13 ст. 25 Закону №2464-VI).

Відповідно до ч.14 ст.25 Закону №2464-VI про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Згідно з пп.2 п.2 розділу VІІ Інструкції №449 за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

При цьому, слід враховувати, що законодавство України з єдиного соціального внеску в період, протягом якого виникли і діяли спірні правовідносини між сторонами у справі, неодноразово змінювалось.

Так, статтею 4 Закону № 2464-VII (в редакції, що діяла у період нарахування відповідачем ОСОБА_1 недоїмки, штрафу і пені за 2013-2014 роки) визначено перелік платників єдиного внеску, зокрема, згідно з п.4 ч. 1 ст.4 Закону №2464-VII платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VII єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VII).

Відповідно до ч.11 ст.8 Закону №2464-VII єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" від 06.12.2012 № 5515 розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 становить 1147,00 грн., з 01.12.2013 - 1218,00 грн.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16.01.2014 № 719-VII розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 становить 1218,00 грн.

Порядок обліку платників єдиного внеску визначено статтею 5 Закону №2464-VI. Згідно з ч.2 ст.5 Закону №2464-VI у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 04.07.2013 №406-VІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із проведенням адміністративної реформи" (далі - Закон №406-VІІ), взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 2-14 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, здійснювався Пенсійним фондом з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Платники єдиного внеску, зазначені у п. 4 частини 1 ст. 4 Закону №2464-VI, зокрема фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз.3 ч. 8 ст.9 Закону №2464-VI).

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування було передбачено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що затверджена постановою Правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 № 21-5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.10.2010 за № 994/18289 (яка була чинною в період з 01.01.2011 по 25.02.2014, далі - Інструкція №21-5).

Підпунктом 2.1.3 п. 2.1 розділу 2 Інструкції № 21-5 встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 3.4 розділу 3 Інструкції № 21-5, для платників, зазначених у підпункті 2.1.3 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону у розмірі 34,7 відсотка суми, що визначається такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

Обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпункті 2.1.3 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування передбачений пунктом 4.6 розділу 4 Інструкції №21-5.

Зазначена категорія платників самостійно обчислює для себе та членів своїх сімей, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску за кожну особу на місяць (пп.4.6.1 Інструкції №21-5).

Відтак, платники, зазначені у пп. 2.1.3 п. 2.1 розділу II Інструкції № 21-5, які обрали спрощену систему оподаткування, самостійно обчислюють для себе та членів своїх сімей, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску за кожну особу на місяць. Платники сплачують єдиний внесок у вигляді авансового платежу в розмірі, який самостійно визначили, до 20 числа місяця, наступного за місяцем, за який він сплачується. Суми єдиного внеску, сплачені у вигляді авансових платежів, ураховуються платником при остаточному розрахунку, який здійснюється ним не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом є календарний рік.

Отже, самостійне нарахування та обчислення платником єдиного внеску на той час (тобто у 2013-2014 р.р.) передбачало подачу таким платником відповідної звітності за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Після передачі функцій з адміністрування єдиного соціального внеску від органів Пенсійного Фонду України до Міндоходів України процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначала Інструкція про порядок нарахування та сплати платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 №455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.09.2013 за № 1622/24154 (яка була чинною в період з 01.10.2013 по 28.05.2015, далі - Інструкція №455).

Згідно з пп. 2 п. 4.6 розділу IV Інструкції №455 платники єдиного внеску, визначені пп.3 п.2.1 розділу II Інструкції №455 (фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування), сплачують єдиний внесок у вигляді авансового платежу в розмірі, який самостійно визначили, до 20 числа кожного місяця поточного кварталу. При цьому суми єдиного внеску, сплачені у вигляді авансових платежів, ураховуються платником при остаточному розрахунку, який здійснюється ним за календарний квартал до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Зазначена категорія платників самостійно обчислює для себе суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску на місяць (пп.1 п.4.6 розділу IV Інструкції №455).

Отже, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування без використання праці найманих працівників, нараховують єдиний внесок у розмірі 34,7% на суму, визначену такими платниками самостійно, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464-VІ та не менше розміру мінімального страхового внеску.

Таким чином, нарахування недоїмки, а в подальшому - нарахування штрафних санкцій і пені на таку суму недоїмки, що здійснені відповідачем самостійно у зв`язку із частковим примусовим погашенням заборгованості ОСОБА_1 у 2019 році в рамках виконавчого провадження №58429585 без врахування того, що у вказаних періодах позивач як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування не подавав жодної звітності з ЄСВ та самостійно не визначав для себе сум ЄСВ до сплати, в силу положень Закону №2464 (в чинній на той момент редакції) є незаконним та безпідставним.

Відповідач, не маючи жодних правових підстав та відповідних документальних підтверджень у вигляді звітності ФОП ОСОБА_1 з ЄСВ, здійснив нарахування таких штрафних санкцій і пені, включених до складу рішення від 15.10.2019 року, без наявності на то правових підстав.

При цьому штрафні санкції та пеню в рішенні від 15.10.2019 року позивачу нараховано частково за несвоєчасну сплату суми боргу з ЄСВ, який був переданий у вигляді сальдових залишків від Пенсійного фонду України до Міністерства доходів і зборів України в сумі 6960,48 грн. (борг, який виник до 31.12.2012 року, підстава нарахування якого суду невідома, період нарахування згідно із розрахунком - липень 2013 року, доказів нарахування відповідачем не надано).

При цьому, суд звертає увагу на те, що в розрахунку штрафних санкцій до рішення від 15.10.2019 відповідачем зазначено в якості підстави нарахування штрафів та пені - або посилання на "невизначений документ" або на "нарахування єдиного внеску" без вказівки конкретного періоду та підстав їх виникнення.

Слід зазначити, що ненадання відповідачем розгорнутого розрахунку нарахованого штрафу щодо кожної суми, з якої складається загальна сума штрафів та пені у рішенні від 15.10.2019 року із зазначенням конкретної та деталізованої підстави нарахування (в долученій до відзиву інтегрованій картці платника за вказані у розрахунку дати проведення нарахувань також зазначено в якості підстави - або "невизначений документ" або "нарахування єдиного внеску"), а також ненадання письмових пояснень про те, чи нараховувався штраф та пеня на суму заборгованості з ЄСВ в розмірі 6960,48 грн., позбавляє суд можливості встановити як правильність розрахунку вказаного штрафу та пені, так і співвідношення (відокремлення, сепарації) цих сум із проведеними нарахуваннями ЄСВ за періоди до 01.10.2013 року та після 01.10.2013 року.

Стосовно нарахування відповідачем штрафних санкцій і пені за періоди прострочення позивачем платежів з ЄСВ у 2017-2019 р.р., суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI в період з 2017 року по 2019 рік включно врегульовано не було.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 починаючи з 22.04.2011 року по 15.04.2020 року безперервно працював на різних посадах у ЗАТ «Росава», з 16.04.2020 року - прийнятий в порядку переведення як найманий працівник на роботу до ТОВ «Росава Тайерс». Крім того, з липня 2019 року і по 01.06.2020 року позивач як найманий працівник працював за сумісництвом у ТОВ «Транссіті».

Отже, матеріали справи свідчать, що у період 2011-2020 р.р. (зокрема, і у період 2017-2019 р.р., що розглядається на даному етапі) позивач був найманим працівником за трудовим договором та основний дохід отримував в якості заробітної плати за основним місцем роботи (а з липня 2019 року по 01.06.2020 року - і з заробітної плати у ТОВ «Транссіті» за сумісництвом).

Відтак, його роботодавцями безумовно виконувались всі вимоги щодо нарахування та своєчасної сплати в повному обсязі ЄСВ за нього, визначені Законом № 2464 та Інструкцією № 449.

Своєчасність та повнота перерахування сум ЄСВ за цей період підтверджується довідками роботодавців, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб та Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, наявними у матеріалах справи.

Як висновок, за вказані періоди позивач як фізична особа-підприємець жодного доходу від підприємницької діяльності не отримував. Доказів протилежного відповідач як суб`єкт владних повноважень суду не надав.

Таким чином, позивач як найманий працівник сумлінно і добросовісно протягом 2014-2020 р.р. виконував обов`язок застрахованої особи із нарахування і сплати ЄСВ із отриманого доходу (заробітної плати), оскільки його роботодавці як податкові агенти в повному обсязі нараховували ЄСВ на суми виплаченого доходу в розмірі 22 %, утримували його та перераховували до Пенсійного фонду України.

Відтак, позивач не спричинив та не міг спричинити у 2017-2019 р.р. жодних втрат для бюджету від гіпотетичної «несплати» ЄСВ в якості фізичної особи-підприємця, як на тому наполягає контролюючий орган у спірній вимозі.

Повторне нарахування недоїмки за цей же період є незаконним та необґрунтованим, оскільки є, по суті, подвійним обкладенням отриманого ним доходу сумами ЄСВ у ситуації, коли з цього ж доходу єдиний внесок вже було нараховано і сплачено.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 28.03.2019 року у справі № 820/6324/17.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 сформулював висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону № 2464 був викладений Верховним Судом в постановах від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 та від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з огляду на наявні у справі докази та позицію Верховного Суду в аналогічних справах, досягнення мети збору єдиного внеску у випадку із позивачем за період 2017-2019 р.р. (тобто за період прострочення платежу, за який ОСОБА_1 згідно із розрахунком до рішення від 15.10.2019 року нараховані штрафні санкції і пеня) досягається шляхом сплати такого внеску роботодавцем.

При цьому, Законом № 2464 та жодним іншим нормативно-правовим актом не визначено підстав та порядку нарахування єдиного внеску, а також проведення додаткових нарахувань на суму зобов`язання (недоїмки) застрахованої особи при одночасному перебуванні особи на обліку в якості фізичної особи-підприємця та виконанні ним трудових обов`язків, як найманого працівника.

Таким чином, в розумінні Закону №2464, позивач з моменту прийняття на роботу був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем, за відсутності доказів отримання ним доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності. Рівною мірою це стосується і відсутності у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати штрафних санкцій і пені як похідних нарахувань на суму недоїмки, здійснених відповідачем протягом 2017-2019 р.р. без достатніх правових підстав для цього.

Відтак, здійснені відповідачем у рішенні від 15.10.2019 року № нарахування сум штрафу в розмірі 1082,06 грн. та пені в розмірі 12984,90 грн. в період з липня 2013 року по вересень 2019 року суперечать наведеним вище положенням Закону № 2464 (як в редакції станом на 01.01.2013 року, так і в редакції Закону станом на 01.01.2017 року). Зважаючи на викладене, такі нарахування є незаконними та такими, що включені відповідачем до спірної вимоги №Ф-9573-17/2945 від 03.07.2020 всупереч вимогам законодавства України.

Щодо рішення від 23.01.2020 року № , судом встановлено такі обставини.

Відповідно до рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 23.01.2020 року № на загальну суму 13057,63 грн., позивачу нараховано штраф у розмірі 1170,33 грн. за період 22.07.2014 по 21.12.2019 та нараховано пеню у розмірі 11887,30 грн. (а.с.86). Вказане рішення було направлено на адресу позивача у рекомендованому поштовому відправленні 597, яке не було отримано позивачем та повернуто за закінченням терміну зберігання (а.с.88).

Згідно із розрахунком до рішення від 23.01.2020 № (а.с.86-87) включені до цього рішення штрафні санкції нараховані відповідачем наступним чином:

1) за період прострочення платежу з 20.10.2015 року по 27.11.2019 року в сумі 57,10 грн. на 1500 днів нараховано штрафні санкції в сумі 11,42 грн.;

2) за період прострочення платежу з 20.10.2015 року по 21.12.2019 року в сумі 897,40 грн. на 1524 дні нараховано штрафні санкції в сумі 179,48 грн.;

3) за період прострочення платежу з 21.07.2015 року по 27.11.2019 року в сумі 1267,95 грн. на 1591 день нараховано штрафні санкції в сумі 253,59 грн.;

4) за період прострочення платежу з 21.04.2015 року по 28.10.2019 року в сумі 615,10 грн. на 1652 дні нараховано штрафні санкції в сумі 123,02 грн.;

5) за період прострочення платежу з 21.04.2015 року по 27.11.2019 року в сумі 652,85 грн. на 1682 дні нараховано штрафні санкції в сумі 130,57 грн.;

6) за період прострочення платежу з 21.01.2015 року по 28.10.2019 року в сумі 1267,95 грн. на 1742 дні нараховано штрафні санкції в сумі 253,59 грн.;

7) за період прострочення платежу з 21.10.2014 року по 28.10.2019 року в сумі 1268,00 грн. на 1834 дні нараховано штрафні санкції в сумі 126,80 грн.;

8) за період прострочення платежу з 22.07.2014 року по 28.10.2019 року в сумі 918,60 грн. на 1925 днів нараховано штрафні санкції в сумі 91,86 грн.;

9) за період прострочення платежу з 22.07.2014 року по 28.10.2019 року нараховано пеню в сумі 1768,27 грн.;

10) за період прострочення платежу з 21.10.2014 року по 28.10.2019 року нараховано пеню в сумі 2325,42 грн.;

11) за період прострочення платежу з 21.07.2015 року по 27.11.2019 року нараховано пеню в сумі 2017,31 грн.;

12) за період прострочення платежу з 21.04.2015 року по 28.10.2019 року нараховано пеню в сумі 1016,15 грн.;

13) за період прострочення платежу з 21.04.2015 року по 27.11.2019 року нараховано пеню в сумі 1098,09 грн.;

14) за період прострочення платежу з 21.01.2015 року по 28.10.2019 року нараховано пеню в сумі 2208,77 грн.;

15) за період прострочення платежу з 20.10.2015 року по 27.11.2019 року нараховано пеню в сумі 85,62 грн.;

16) за період прострочення платежу з 20.10.2015 року по 21.12.2019 року нараховано пеню в сумі 1367,67 грн.

Таким чином, нарахування штрафних санкцій в сумі 1170,33 грн. та пені в розмірі 11887,30 грн. за рішенням від 23.01.2020 року проведені відповідачем за період прострочення з боку ФОП ОСОБА_1 платежів по ЄСВ загалом за період з 22.07.2014 року по 21.12.2019 року.

Згідно із розрахунком до рішення від 23.01.2020 року, всі проведені нарахування штрафних санкцій і пені здійснені в ньому відповідачем знову ж таки на підставі посилання на "невизначений документ" або на "нарахування єдиного внеску" без вказівки конкретного періоду та підстав їх виникнення.

Таким чином, враховуючи, що нарахування штрафних санкцій і пені у рішенні відповідача від 23.01.2020 року проведене за періоди з ІІІ кв. 2014 року - ІІІ кв. 2015 року (початок періоду) по IV кв. 2019 року (кінець періоду), то з огляду на наведені вище висновки суду про незаконність нарахування таких сум ЄСВ загалом (як у зв`язку із неподанням позивачем відповідної звітної документації з ЄСВ за періоди 2013-2015 р.р., так і у зв`язку із перебуванням ОСОБА_1 в офіційних трудових відносинах принаймні у 2017-2019 р.р., що пов`язане із нарахуванням і сплатою за позивача сум ЄСВ роботодавцями), то і всі подальші проведені ГУ ДПС у Київській області розрахунки та нарахування очевидно проведені без достатніх правових підстав.

Враховуючи викладене, застосування відповідачем штрафних санкцій і нарахування пені на неіснуючі суми заборгованості позивача з ЄСВ є протиправним саме по собі та не може тягнути для ОСОБА_1 жодних правових наслідків, окрім тих, що прямо пов`язані з їх протиправністю, а включення таких сум згідно з рішенням від 23.01.2020 року до складу спірної вимоги проведене відповідачем незаконно. Зважаючи на викладене, такі нарахування є незаконними та такими, що включені відповідачем до спірної вимоги №Ф-9573-17/2945 від 03.07.2020 всупереч вимогам законодавства України.

Приймаючи до уваги відсутність правових підстав для включення до спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 штрафних санкцій на суму 2252,39 грн. і пені на суму 24872,20 грн., нарахованих контролюючим органом відповідно до рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 15.10.2019 року № на загальну суму 14066, 96 грн., в т.ч. штраф - 1082,06 грн., пеня - 12984, 90 грн. та від 23.01.2020 року № на загальну суму 13057,63 грн., в т.ч. штраф - 1170,33 грн., пеня - 11887, 30 грн., суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 в частині включення до вимоги штрафних санкцій на суму 2252,39 грн. і пені на суму 24872,20 грн.

Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Проте, вказаною нормою встановлено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Оскільки проведені відповідачем нарахування штрафних санкцій та пені, визначені у рішеннях відповідача від 15.10.2019 року № та 23.01.2020 року № та включені в подальшому до загальної суми заборгованості у спірній вимозі, здійснені в очевидно незаконний спосіб та без наявності правових і документальних підстав для цього, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 15.10.2019 року № на загальну суму 14066,96 грн., в т.ч. штраф - 1082,06 грн., пеня - 12984,90 грн. та від 23.01.2020 року № на загальну суму 13057,63 грн., в т.ч. штраф - 1170,33 грн., пеня - 11887, 30 грн.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта статті 122 КАС).

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI, як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з абзацами четвертим - шостим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзаци восьмий, дев`ятий частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI).

Натомість за змістом преамбули Закону № 2464-VI цей Закон може, зокрема, встановлювати особливості адміністративної процедури досудового врегулювання спорів, але не може визначати порядок судового оскарження з порушенням гарантій платника єдиного внеску.

Закон №2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для оскарження до суду вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску.

Платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС, а не статтею 25 Закону №2464-VI.

Такий висновок щодо строку звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску зроблено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 25.02.2021 у справі № 580/3469/19.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску після застосування процедури адміністративного оскарження вимоги, це не змінює підхід до застосування строку звернення до суду з позовами у такій категорії справ і у випадку, якщо вимога не була оскаржена в адміністративному порядку.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, зокрема у постанові від 05.03.2021 по справі № 640/9172/20, які в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому Верховний Суд постановою від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19 відступив від висновків, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 8 серпня 2019 року у справі № 480/106/19, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 11 лютого 2021 року у справі №580/3380/19 та інших з аналогічною правовою позицією.

У постанові від 25 лютого 2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги. Судова палата дійшла висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх прав, свобод і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

Таким чином, строк на оскарження до суду вимогу про сплату боргу, щодо якої не застосовувалась процедура адміністративного оскарження, складає 6 місяців.

Як слідує з матеріалів справи, предметом розгляду даної справи є вимога ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач не скористався порядком досудового порядку вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що до суду з даним позовом позивач звернувся 19.11.2020 згідно зі штампом відділу канцелярії суду на позовній заяві.

Отже, враховуючи викладений правовий висновок щодо строку звернення до суду у даній категорії адміністративних справ, позивачем строк звернення до суду щодо оскарження вимоги ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 не пропущений.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. згідно квитанції №56 від 13.11.2020 на суму 840,80 грн. (а.с.29). Витрати позивача, пов`язані з залученням свідків та проведенням судових експертиз відсутні. Отже сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Київській області на користь позивача.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2020 №Ф-9573-17/2945 на суму 56787,00 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 15.10.2019 № на загальну суму 14066,96 грн., в т.ч. штраф - 1082,06 грн., пеня - 12984,90 грн.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 23.01.2020 № на загальну суму 13057,63 грн., в т.ч. штраф - 1170,33 грн., пеня - 11887, 30 грн.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 43141377, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, буд. 5А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 30.07.2021р.

Суддя Кушнова А.О.