Справа № 460/4865/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2021 року м. Рівне №460/4865/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А. за участю секретаря судового засідання Морозюк О.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник Богуш І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доБабинської сільської ради Рівненської області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Бабинської сільської ради Рівненської області (далі також відповідач), в якому просив :

-визнати бездіяльність Бабинської сільської ради Рівненської області, що полягає у тому, що Бабинська сільська рада не розглянула клопотання у встановлений законом строк - протиправною;

-зобов`язати Бабинську сільську раду розглянути клопотання ОСОБА_2 , поданого в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки в межах та/або поза межами с. Рясники, Рівненської області для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара, та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в межах та/або поза межами с. Рясники, Рівненської області (картографічні матеріали якої вказані у клопотанні до Бабинської сільської ради) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Мотивуючи вимоги позову представник позивача зазначав, що 17.09.2020 ОСОБА_3 звернувся до відповідача в інтересах ОСОБА_1 із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки у власність. Листом від 16.10.2020 Бабинська сільська рада повідомила, що клопотання було розглянуто на засіданні остійної комісії, а також те, що запитувана земельна ділянка не перебуває в землях запасу сільської ради та перебуває в користуванні інших осіб. 10.12.2020 стороною позивача направлено адвокатський запит, в якому адвокат просив повідомити в кого перебуває в користуванні запитувана земельна ділянка, а також надіслати копію рішення сесії Рясниківської сільської ради №22 від 28.03.1995, яким було передано земельну ділянку у користування. 24.12.2020 відповідач надав відповідь, в які відсутні будь-які посилання на невідповідність проекту землеустрою вимогам чинного законодавства, що є єдиною підставою для відмови. Тобто, така відмова не містить обґрунтувань, передбачених вимогами ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. За наведеного вважав, що відповідач не розглянув по суті заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 , не прийняв відповідного рішення у визначений законом строк, чим допустив протиправну бездіяльність. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 17.05.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14.06.2021 на 10:15 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог міститься у відзиві на позов від 11.06.2021, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування такої позиції про те, що заява ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки від 17.09.2020 була розглянута 21.09.2020 комісією з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Бабинської сільської ради. Комісією було встановлено, що земельна ділянка на яку претендує позивач перебуває в користуванні ОСОБА_4 відповідно до рішення сесії Рясниківської сільської ради №61 від 06.05.1993. Таким чином, відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України ОСОБА_1 до клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою слід було долучити погодження землекористувача. Станом на 11.06.2021 позивач не надав належним чином оформлене клопотання з відповідним пакетом документів. Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити у задоволені позову (а.с.54-55).

Ухвалою суду від 14.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 02.08.2021 на 14:30 год.

24.07.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій викладено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення (а.с.78-80).

У судове засідання, призначене на 02.08.2021, позивач не прибув. Про дату, місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином. До початку судового засідання подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також за відсутності уповноваженого представника.

У судовому засіданні, призначеному на 02.08.2021, представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві. Просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.09.2020 ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Бабинської сільської ради, в порядку ст.118 Земельного кодексу України, із клопотанням, в якому просив:

-забезпечити реалізацію визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності, шляхом виділення ОСОБА_5 земельної ділянки в межах та/або поза межами с.Рясники, Рівненської області для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

-надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в межах та/або поза межами с. Рясники Рівненської області для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (картографічні матеріали якої долучено до даного клопотання);

-розглянути вищенаведені питання на сесії ради у встановлений законодавством місячний термін з прийняттям об`єктивного та обґрунтованого рішення;

-повідомити у встановленому законом порядку і строки про прийняте рішення, шляхом направлення належним чином посвідченої копії рішення сесії ради.

До клопотання стороною позивача були додані, зокрема: копія паспорту громадянина України та ідентифікаційного коду, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.14-17, 18).

Листом від 16.10.2020 за № 02-09/849 Бабинська сільська рада Гощанського району Рівненської області повідомила про те, що заява була розглянута 21.09.2020 на засіданні постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, а також доводила до відома, що запитувана земельна ділянка не перебуває в землях запасу сільської ради та перебуває в користуванні інших осіб (а.с.19, 20, 63).

10.12.2020 адвокатським об`єднанням "Казачук та партнери" в інтересах позивача направлено адвокатський запит № 1796, в якому просили:

-повідомити у кого (ПІП) перебуває в користуванні земельна ділянка, картографічні матеріали якої долучено до даного запиту;

-надати копію рішення сесії Рясниківської сільської ради №22 від 28.03.1995, яким було передано земельну ділянку у користування;

-запитувану у запиті інформацію надати у визначені строки шляхом направлення на адресу: АО "Казачук та Партнери" 03057, м. Київ, пр. Перемоги 52/2 (а.с.21-23).

Листом від 24.12.2020 №02-09/1162 відповідач повідомив, що згідно земельно-кадастрової книги с.Рясники запитувана земельна ділянка обліковується за гр. ОСОБА_6 , а раніше обліковувалася за ОСОБА_4 та додали копію із земельно-кадастрової книги с. Рясники (а.с.24-27).

За наведених обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Стаття 81 Земельного кодексу України визначає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом ч.1-3, 5 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений у ст.118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною шостою наведеної норми передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 Земельного кодексу України).

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у місячний строк вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

За приписами п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з ч.1 ст.46 Закону №280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 1 статті 47 Закону №280/97-ВР визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

На підставі ч.4 ст.47 Закону №280/97-ВР постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до ч.1-3 ст.59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

При цьому, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, а саме:

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України.

Зазначену правову позицію сформульовано в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, а також підтримано у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №812/1313/18.

Суд зазначає, що визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання.

У відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Отже, у відповідності до вимог чинного законодавства України рішення за результатами розгляду заяви позивача від 17.09.2020 повинно було бути прийнятим відповідачем на його пленарному засіданні не пізніше 17.10.2020, шляхом надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні.

Як встановлено судом, 21.09.2020 відбулось засідання постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Бабинської сільської ради, що підтверджується наявним у матеріалах справи протоколом засідання (а.с.64-69).

Зі змісту протоколу слідує, що за результатами слухання питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 було вирішено: довести до відома про те, що дана земельна ділянка не перебуває в землях запасу сільської ради. Згідно запису земельно-кадастрової книги с.Рясники, рішенням сесії Рясниківської сільської ради №22 від 28.03.1995 дана земельна ділянка обліковується за ОСОБА_6 .

Проте, за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою від 17.09.2020, у місячний строк Бабинською сільською радою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови прийнято не було.

Таким чином, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність при розгляді заяви позивача від 17.09.2020, порушив вимоги земельного законодавства, яке регулює вказані правовідносини, оскільки не вирішив у встановлений законом місячний строк заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом надання такого дозволу або мотивованої відмови у його наданні.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що бездіяльності щодо розгляду клопотання позивача допущено не було, оскільки відповідна заява була розглянути 21.09.2020 на засіданні постійної комісії Бабинської сільської ради, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.47 Закону №280/97-ВР постійні комісії здійснюють лише попередній розгляд питань, які вносяться на розгляд ради, а рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень на її пленарному засіданні.

Отже, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Бабинської сільської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви від 17.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га у власність, а також щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то суд зазначає таке.

Відповідно до ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, які прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 06.03.2019 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 у справі №818/600/17.

При цьому, дискреційні повноваження не є необмеженими, чи абсолютними, та закінчуються з прийняттям таким органом виконавчої влади певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 817/498/17.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, наведеними в постанові від 30.04.2020 у справі №812/1313/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.

Верховним Судом зазначено, що в такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника.

Разом з тим, в межах спірних правовідносин клопотання позивача розглянуто не було, рішення не прийнято.

Отже, в даному випадку, зобов`язання Бабинської сільської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у власність, є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, та не є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки такий звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач не розглянув таку заяву по суті не прийняв жодного рішення.

Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Водночас, враховуючи, що відповідно до п.34 ч.1 ст. 26, ч.1, 2 ст.59 Закону України №280/97-ВР, заяву позивача відповідач має розглянути на пленарному засіданні, суд вважає, що належним способом порушеного права позивача є зобов`язання Бабинської сільської ради розглянути на черговій сесії заяву ОСОБА_1 від 17.09.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, з прийняттям мотивованого рішення відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

При цьому, суд враховує п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, де суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

Вирішуючи питання відшкодування позивачу понесених судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, присудженню на користь позивача підлягає 454,00 грн. сплаченого судового збору.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд керується наступним.

У позовній заяві представник позивача просив стягнути з Бабинської сільської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

На підтвердження фактичного понесення таких витрат у сумі 5000,00 грн. стороною позивача долучено до матеріалів справи:

-копію Договору про надання правової допомоги від 27.08.2020 №27-08/20-1-ЗД-1/20 (а.с.28-31), копію додаткової угоди №1 від 20.04.2021 до Договору про надання правової допомоги від 27.08.2020 №27-08/20-1-ЗД-1/20 з детальним описом виконаних робіт та понесених за них витрат (а.с.32), дублікат квитанції №0.0..1 від 20.04.2021 на суму 5000,00 грн. (а.с.33), ордер на надання правничої допомоги позивачу адвокатом Казачуком Іваном Володимировичем серії АА №1099516 від 05.05.2021 (а.с.34), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Казачука Івана Володимировича серії РН №1640 від 21.05.2019 (а.с.35).

Положеннями п.1 ч.3 ст.132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім того, ч.6 та ч.7 ст.134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оцінюючи співмірність заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI та ст.28, 29, 30 Правил Адвокатської етики, затвердженої звітно-виборним З`їздом адвокатів України 09.04.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правничої (правової) допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №280/1765/19.

При цьому, суд враховує, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

Висновки аналогічного характеру містяться у постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/2689/15.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Поряд з цим, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в додатковій постанові від 19.06.2020 у справі №826/24815/15, згідно з якою законодавство покладає обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Як встановлено судом, відповідачем у справі №460/4865/20 клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не подавалось, хоча позовна заява з додатками, в якій заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, була завчасно йому направлена, відтак суд позбавлений права встановлювати співмірність заявлених витрат та зменшувати їх розмір для цілей розподілу.

У даному випадку відповідачем як суб`єктом владних повноважень клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не заявлялось, не було надано жодних доказів та не наведено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.

В свою чергу, як було зазначено вище, за відсутності ініціативи з боку іншої сторони, суд не має права встановлювати такі обставини самостійно.

Суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. підтверджені належним чином і є співмірними з складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг.

Поряд з цим, при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд також керується ч.3 ст.139 КАС України, згідно з вимогами якої, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Тому, з урахуванням частковості задоволення позовних вимог, суд вважає, що розподілу підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500, 00 грн.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі КАС України суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Бабинської сільської ради Рівненської області (вул.Незалежності, 1, с.Бабин, Рівненська область, 35431, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бабинської сільської ради Рівненської області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 17.09.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею не більше 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Бабинську сільську раду Рівненської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 17.09.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею не більше 2,0 га для ведення особистого селянського господарства та прийняти відповідне рішення у спосіб, встановлений ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Бабинської сільської ради Рівненської області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Бабинської сільської ради Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 12 серпня 2021 року

Суддя С.А. Борискін