Справа № 420/6255/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 серпня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/6255/20

Головуючий в І інстанції: Єфіменко К.С.

Дата та місце ухвалення рішення: 04.06.2021 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, в якому просив:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, які полягають у не наданні ОСОБА_1 , за поданими ним заявами (запитами) від 21 лютого 2020 року та від 14 березня 2020 року належної відповіді, включно з не наданням запитаної ним посвідченої належним чином копії повного тексту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення»;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів надати ОСОБА_1 за поданими ним заявами (запитами) від 21 лютого 2020 року та від 14 березня 2020 року належну відповідь, включно з наданням запитаної посвідченої належним чином копії повного тексту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення»;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів моральну шкоду, заподіяну йому через незаконну бездіяльність цих суб`єктів владних повноважень у розмірі 1700,00 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі та зобов`язати Офіс Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів у місячний строк з дня набрання рішення суду законної сили подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про його виконання;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора та кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів судові витрати, понесені у цій справі, зокрема, сплачений судовий збір.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, які полягають у не наданні ОСОБА_1 , за поданими заявами (запитами) від 21 лютого 2020 року та від 14 березня 2020 року належної відповіді, включно з не наданням запитаної ним посвідченої належним чином копії повного тексту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-1.8 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення».

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора та Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів надати ОСОБА_1 , за поданими заявами (запитами) від 21 лютого 2020 року та від 14 березня 2020 року належну відповідь, включно з наданням запитаної посвідченої належним чином копії повного тексту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» з дотриманням вимог Законом України "Про інформацію", Законом України "Про доступ до публічної інформації", Конституції України та забезпечення захисту персональних даних третіх осіб зазначених у рішенні Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів щодо ненадання відповіді на запити ОСОБА_1 від 21.02.2020 року та від 14.03.2020 року.

Зобов`язано Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів розглянути запити ОСОБА_1 від 21.02.2020 року та від 14.03.2020 року.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо належного розгляду та надання відповіді на запит ОСОБА_1 від 14.03.2020 року на отримання публічної інформації.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 14.03.2020 року та надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства із врахуванням висновків, викладених у даній постанові суду апеляційної інстанції. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

25.03.2021 року Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №420/6255/20 про зобов`язання Офісу Генерального прокурора повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 14.03.2020 року та надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства з врахуванням висновків, викладених у даній постанові суду апеляційної інстанції.

12.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі № 420/6255/20.

В поданій заяві позивач просив:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Офісу Генерального прокурора як суб`єкта владних повноважень та відповідача у справі 420/6255/20 на виконання постанови П`ятого окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі 420/6255/20 шляхом неповідомлення позивачу у наданій йому листом Офісу Генерального прокурора № 27/3-1570вих від 29 квітня 2021 року, сформованого та надісланого йому на виконання вказаних рішень суду у справі 420/6255/20, копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» такої інформації: прізвища та ініціалів (ім`я, по батькові) старшого прокурора групи прокурорів у вищевказаних кримінальних провадженнях - начальника шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, з яким згідно зазначеного рішення № 343дп-18 керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2, обговорюючи питання кримінального провадження № 0000361, вживав численні антисемітські висловлювання, при цьому проявляючи нездатність протистояти спробам посягання на свою незалежність;

- визнати порушеними права ОСОБА_1 як позивача у справі 420/6255/20, П`ятого окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі 420/6255/20 шляхом неповідомлення позивачу у наданій йому листом Офісу Генерального прокурора № 27/3-1570вих від 29 квітня 2021 року, сформованого та надісланого йому на виконання вказаних рішень суду у справі 420/6255/20, копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» такої інформації: прізвища та ініціалів (ім`я, по батькові) старшого прокурора групи прокурорів у вищевказаних кримінальних провадженнях - начальника шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, з яким згідно зазначеного рішення № 343дп-18 керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2, обговорюючи питання кримінального провадження №0000361, вживав численні антисемітські висловлювання, при цьому проявляючи нездатність протистояти спробам посягання на свою незалежність.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора як суб`єкту владних повноважень та відповідача у справі 420/6255/20 на виконання постанови П`ятого окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі 420/6255/20 шляхом неповідомлення позивачу у наданій йому листом Офісу Генерального прокурора № 27/3-1570вих від 29 квітня 2021 року, сформованого та надісланого йому на виконання вказаних рішень суду у справі 420/6255/20, копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення».

Визнано порушеними права ОСОБА_1 як позивача у справі 420/6255/20, П`ятого окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі 420/6255/20 шляхом неповідомлення позивачу у наданій йому листом Офісу Генерального прокурора № 27/3-1570вих від 29 квітня 2021 року, сформованого та надісланого мені на виконання вказаних рішень суду у справі 420/6255/20, копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення».

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора протягом тридцяти календарних днів з дня набрання ухвалою законної сили повідомити Одеському окружному адміністративному суду про вжиті на виконання ухвали заходи.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Офіс Генерального прокурора подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі посилався на те, що після набуття постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року чинності він звернувся до ОГП та до КДКП з письмовими вимогами виконати вказану постанову.

06 травня 2021 р. ним було отримано листа ОГП від 29 квітня 2021 р. № 27/3-1570вих-21 як відповідь на запит від 14 березня 2020р. із додаванням копії знеособленого та не посвідченого тексту Рішення № 343, яке мало майже той самий рівень знеособлення як і отримане ним на запит від 14 березня 2020 р. рішення від ОГП початково. У зв`язку з вказаним він і змушений був звертатись із даною заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Позивач вважає, що відповідачем не виконано постанову суду від 21.01.2021 року належним чином, чим порушено його права та законні інтереси, зокрема, право на справедливий суд, включно із виконанням рішення суду на його користь, право на інформацію, включаючи доступ до інформації, в тому числі щодо нього та її поширення, а також право на неприпустимість расової дискримінації, включаючи неприпустимість проявів антисемітизму службових осіб та спроб його виправдання і переховування органами влади, гарантовані ст. 6, 8, 10, 14 Конвенції 1950 року, ч. 2 ст. 24, ч. 3 ст. 32, ч. 2 ст. 34, ст. 55 Конституції України, Законами України № 2939, № 2657.

В поданій апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на пункти 5.6, 5.8 та 7.1 Постанови № 10, п. 6 Резолюції ПАРЄ № 1165 1998 року, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», рішення Конституційного Суду України 2012 року № 2-рп/2012, вказував на те, що розпорядник інформації не може відмовити у наданні на запит інформації про прізвище як нібито «конфіденційних даних» або з посиланням на «право на приватність», службових осіб, які займають посади, пов`язані з виконанням функцій держави. Також апелянт вважає, що розпорядник інформації не може відмовити у наданні на запит інформації про прізвище як інформації, яка стосується особисто його.

На думку апелянта, рішення № 343 не є процесуальним актом кримінального провадження, а тому його зміст не може бути захищеним як «таємниця досудового розслідування у кримінальних провадженнях».

Крім іншого апелянт наголошував на тому, що до інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені відомості, зокрема, про факти порушення прав і свобод людини, про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб.

Апелянт не погоджується з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України. Так, в апеляційній скарзі вказано, що судом першої інстанції не було досліджено аргументи заяви про порушення відповідачем законодавства у сфері расової дискримінації, а саме, щодо переховування ОГП всупереч вимогам постанови, проявів антисемітизму і спроб виправдання антисемітизму прокурорів САП Генеральної прокуратури України. На думку апелянта, суд ухилився від оцінки конкретного факту ненадання йому відповідачем такої інформації, як прізвище та ініціали старшого прокурора групи прокурорів у вищевказаних кримінальних провадженнях - начальника шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, з яким згідно зазначеного рішення № 343дп-18 керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2, обговорюючи питання кримінального провадження №0000361, вживав численні антисемітські висловлювання, при цьому проявляючи нездатність протистояти спробам посягання на свою незалежність.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, зазначивши в ухвалі про порушення ст. 32 Конституції України та норм Законів України № 2939, № 2657, мав також окремо зазначити про порушення Офісом Генерального прокурора норм п. «b», п. «c» та п. «d» ч. 1 ст. 2 п. «с» ст. 4, п. «а» ст. 5, ст. 6 та 7 Міжнародної конвенції про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1965 року, ст. 14 Конвенції 1950 року, норми ст. 6, ст. 7 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», п. 10 ч. 1 ст. 3, п. 5 і 6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», вимог ст. 4 Кодексу прокурорської етики в Україні.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що судом першої інстанції не виконано вимоги ч. 4 ст. 249 КАС України та ч. 6 ст. 383 КАС України, що призвело до неповного захисту прав позивача.

В поданій апеляційній скарзі апелянт просить скасувати частково ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року, а саме - вилучити із мотивувальної і резолютивної частини цієї ухвали слово «частково» щодо задоволення вимог заявника із тим, щоб ця ухвала задовольнила вимоги поданої ним заяви за ст. 383 КАС України у справі № 420/6255/20 у повному обсязі та змінити ухвалу суду першої інстанції від 04.06.2021 року шляхом додання у її мотивувальну частину встановлення факту порушення Офісом Генерального прокурора як суб`єктом владних повноважень та відповідачем у справі № 420/6255/20 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року законодавства у сфері протидії расової дискримінації згідно аргументів та вимог його заяви за ст. 383 КАС України та із доповненням мотиваційної частини цієї ухвали вказівкою на наведені у його заяві закони та інші нормативно-правові акти щодо протидії расової дискримінації, вимоги яких порушено Офісом Генерального прокурора України, і вказівкою, в чому саме полягає це порушення.

В свою чергу у поданій Офісом Генерального прокурора апеляційній скарзі апелянт посилався на порушення судом норм процесуального права, що виразилось у розгляді заяви позивача в порядку ст. 383 КАС України до закінчення встановленого судом 10-денного строку для подання заперечень на заяву.

Крім того, Офіс Генерального прокурора посилався на направлення судом першої інстанції ухвали від 21.05.2021 року про прийняття до розгляду в порядку письмового провадження заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду у справі № 420/6255/20 в порядку ст. 383 КАС України на адресу Офісу Генерального прокурора у непередбачений законом спосіб.

Щодо суті поданої позивачем заяви в порядку ст. 383 КАС України, відповідач посилався на те, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року листом від 29.04.2021 року № 27/3-1570вих. було надано ОСОБА_1 копію рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 26.07.2018 року № 343дп-18 про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення. Апелянт вказав на те, що копію рішення надано без обмеження інформації стосовно безпосередньо ОСОБА_1 . Також апелянт вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповіді від 28.04.2021 року застосовано «трискладовий тест». Одночасно позивачу повідомлено про те, що рішення містить персональні дані інших осіб, які приймали участь у подіях, з якими пов`язано притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, зокрема, осіб, які є учасниками кримінальних проваджень, а також інших осіб, якими не надано згоди на їх поширення.

Апелянт посилався на те, що розголошення інформації з обмеженим доступом, яка є у запитуваних документах, може спричинити істотну шкоду репутації та правам осіб, які не давали згоду на розголошення конфіденційних даних стосовно себе, призвести до розголошення таємниці досудового розслідування у кримінальних провадженнях, що загрожує інтересам держави у вигляді забезпечення правосуддя та підтримання правопорядку, а також охоронюваним законом правам окремих громадян, зокрема, праву на приватність.

Зазначені обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Крім того, апелянт посилався на те, що суспільний інтерес очевидно був задоволений інформацією про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 та фактів, які з цим пов`язані.

Виходячи з викладеного апелянт вважає, що Офісом Генерального прокурора виконано постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року, а тому підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 не має.

З огляду на зазначене, апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Згідно ч. 5 ст. 383 КАС України, у разі відповідності заяви, поданої позивачем у справі, вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався в порядку письмового провадження.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи зазначені положення ст. 311 КАС України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення сторін у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Так, з метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, регламентований статтею 383 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч.6 ст.383 КАС України встановлено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Статтею 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст.383 КАС України можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, після ухвалення П`ятим апеляційним адміністративним судом постанови від 21.01.2021 року у справі № 420/6255/20, Офіс Генерального прокурора листом від 28.04.2021р. №27/3-1570вих. 21 повідомив позивача про результати розгляду його запиту від 14 березня 2020р.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що Офіс Генерального прокурора на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року надав позивачу копію рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення». Одночасно у вказаному листі повідомлено, що рішення містить персональні дані осіб, які приймали участь у подіях, з якими пов`язано притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, осіб, які є учасниками кримінальних проваджень та інших осіб, якими не надано згоду на їх поширення. Також зазначено, що запитувані документи містять таємницю досудового розслідування, яка охороняється спеціальним законом.

Відповідач зазначив, що розголошення вищевказаної інформації з обмеженим доступом, яка наявна у запитуваних позивачем документах, може спричинити істотну шкоду репутації та правам осіб, які не давали згоду на розголошення конфіденційних даних стосовно себе та призвести до розголошення таємниці досудового розслідування у кримінальних провадженнях, що загрожує інтересам держави у вигляді забезпечення правосуддя та підтримання правопорядку, а також охоронюваним законом правам окремих громадян, зокрема праву на приватність. У відповіді відповідачем вказано, що зазначені обставини свідчать, що шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З урахуванням викладеного, запитувана позивачем інформація була надана з вилученням вищевказаної інформації з обмеженим доступом.

Як наслідок позивачу було надано копію тексту рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року «Про накладення на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» з вилученням інформації, яка на думку відповідача не підлягає розголошенню, та на відміну від попередньо наданої позивачу копії вказаного рішення, у ньому було відсутнє знеособлення інформації про самого позивача - ОСОБА_1 та про кримінальне провадження №0000361.

Однак, позивач вважає, що відповідачем при наданні відповіді на запит від 14.03.2020 року не було належним чином враховано висновки, викладені у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 рок та знов було порушено його право на отримання інформації.

Надаючи оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року було встановлено, що первинно на запит позивача від 14.03.2020 року Офісом Генерального прокурора було надано Рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року, в якому у частині встановлених Комісією в ході дисциплінарного провадження обставин були знеособлені відомості (вилучені персональні дані) про осіб, які приймали участь у подіях, з якими пов`язано притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, а також осіб, які є учасниками кримінальних проваджень та інших осіб. Крім того, у наданій копії рішення Офісом Генерального прокурора було обмежено відомості стосовно номерів кримінальних проваджень, які згадуються у зазначеному рішенні КДКП.

Суд відмітив, що у постанові від 29.09.2016 року № 10, Пленум Вищого адміністративного суду вказував на те, що з урахуванням положень частини другої статті 7 Закону № 2939-VІ та частини другої статті 32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Вимога частини першої статті 29 Закону України «Про інформацію» щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.

Також судом апеляційної інстанції у вказаній постанові вказано на те, що аналіз чинного законодавства свідчить про те, що за загальним правилом розголошення персональних даних забороняється, але є кілька умов, за наявності яких оприлюднення персональних даних можливе, однак, таке поширення здійснюється відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» після застосування «трискладового тесту». Розпорядник повинен застосовувати «трискладовий тест» вимоги, передбачені частиною другою статті 6 Закону № 2939-VІ, з урахуванням особливостей положень Закону України "Про інформацію". Застосування «трискладового тесту» в такому разі повинно здійснюватись таким чином:

1) встановлення відповідності обмеження доступу до запитуваної конфіденційної інформації одному із захищених інтересів (у справах щодо надання конфіденційної інформації, як правило, такими інтересами є захист репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно);

2) встановлення можливості завдання істотної шкоди цим інтересам;

3) порівняння цієї потенційної шкоди з правом громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Якщо ця шкода не переважає суспільний інтерес в доступі до інформації, то конфіденційна інформація може бути розголошена і доступ до неї не може бути обмежений.

Також вказано на те, що відмова у наданні інформації може вважатись обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

У розглядуваній постанові від 21.01.2021 року апеляційний суд вказав на те, що Офіс Генерального прокурора у своїй відповіді на запит ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтував обмеження певної інформації у наданій копії Рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 343дп-18 від 26 липня 2018 року та не відобразив висновків відповідного аналізу застосування трискладового тесту при вирішенні питання щодо ненадання певної інформації її запитувачу. Також вказано на те, що відповідач не обґрунтував обмеження інформації щодо номерів кримінальних проваджень, за якими до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінальних правопорушень.

У зв`язку з відсутністю будь-якого обґрунтування відмові позивачу у наданні повної інформації, яку він запитував, а також висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі трьох підстав «трискладового тесту» суд дійшов висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача в даному випадку є зобов`язання, зокрема, Офісу Генерального прокурора - повторно розглянути запит позивача від 14.03.2020 року та надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства із врахуванням висновків, викладених у даній постанові суду апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку, в рамках розгляду заяви позивача в порядку ст. 383 КАС України, відповіді, наданій Офісом Генерального прокурора на запит позивача від 14.03.2020 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI), розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, зокрема, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до конкретної публічної інформації, яка є у його віданні. Таке обмеження допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20 та від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/22/20).

Статтею 6 Закону №2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Положення частини другої статті 6 Закону України № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Правомірними інтересами, задля захисту яких можливе обмеження доступу до інформації, є лише ті, що наведені в пункті 1 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI, що відповідають статті 34 Конституції України. При цьому обмеження доступу до інформації повинно бути належним заходом для досягнення мети - захистити відповідний інтерес. Обмеження доступу повинно бути пропорційним (ненадмірним) стосовно правомірного інтересу, який захищається, тобто обмеження не повинно йти далі, ніж це необхідно для захисту зазначеного інтересу.

У постанові від 29.09.2016 року № 10, Пленум Вищого адміністративного суду вказував на те, що пункт 2 та пункт 3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI фактично вимагають у кожній справі встановлювати баланс між інтересом, що захищається та якому може бути завдано шкоду від оприлюднення інформації, та правом суспільства знати запитувану інформацію.

З урахуванням положень частини другої статті 29 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" (далі - Закон № 2657-XII) предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

Таким чином, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, необхідно застосовувати певні критерії. Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії; інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо; інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері, а також виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою.

При цьому, у Пленумі зазначено, що якщо інформація стосується публічного діяча або особи, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись особи, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно положень частини другої статті 5 Закону України № 2297-VI «Про захист персональних даних» персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

В розумінні ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про прізвище, ім`я та по батькові, є персональними даними.

Таким чином, зазначені вище положення ч. 2 ст. 5 Закону України № 2297-VI забороняють обмежувати доступ шляхом віднесення до конфіденційної такої інформації, як персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Офісом Генерального прокурора при виконанні постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року та наданні повторно відповіді на запит позивача від 14.03.2020 року не було враховано вказаних положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», що призвело до надання позивачеві на його запит неповної інформації.

Що стосується посилань відповідача на те, що запитувані документи містять таємницю досудового розслідування, яка охороняється спеціальним законом, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 8 Закону № 2939-VI визначено, що таємною інформацією є інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України встановлено, що досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

У частині другій статті 214 КПК України, зокрема, передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Таким чином, інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи.

Так, КПК України регламентує спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників кримінального провадження з інформацією, створеною (одержаною) у ході досудового розслідування та судового провадження відповідної кримінальної справи. А тому доступ учасників кримінального провадження до інформації, створеної (одержаної) у ході досудового розслідування, забезпечується в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Інші особи, які не є учасниками кримінального провадження, можуть реалізувати своє право на отримання відповідної інформації за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 222 КПК України.

Таким чином, інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи.

З наданої відповідачем копії рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 26.07.2018 року № 343дп-18 встановлено, що відповідачем було обмежено інформацію саме щодо номерів кримінальних проваджень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно глави 2 Розділу Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора від 30.06.2020 року № 298, облік кримінальних правопорушень за заявами, повідомленнями, які надійшли прокурору або органу досудового розслідування, органу дізнання або виявленими з інших джерел обставинами, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, здійснюється Реєстратором за дорученням керівника органу прокуратури або органу досудового розслідування, органу дізнання шляхом внесення до Реєстру відомостей, визначених частиною п`ятою статті 214 КПК України.

При цьому визначено, що у Реєстрі автоматично фіксується дата обліку інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

Таким чином, номер кримінального провадження - це інформація, яка формується автоматично внаслідок внесення до електронної бази даних ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. При цьому, номер кримінального провадження призначений для обліку кримінальних правопорушень, а отже він не пов`язаний з фактичними обставинами кримінального провадження та проведеними в рамках нього оперативними заходами та слідчими діями.

Інформація про номер кримінального провадження не пов`язана із проведенням досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні та не містить таємницю досудового розслідування. Крім того, відомості про номери кримінальних проваджень, не відповідають сукупності вимог, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», для обмеження доступу до даної інформації.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що на вказану інформацію не поширюються обмеження передбачені ст.ст. 6, 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а посилання відповідача на ст. 222 Кримінального процесуального кодексу України при наданні відповіді на запит в цій частині є безпідставними.

Все вищевикладене свідчить про те, що при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 відповідач не врахував положення чинного законодавства про інформацію та правову оцінку, надану судом у рішенні від 21.01.2021 року.

Зазначене вище жодним чином не може свідчити про належне виконання відповідачем постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року.

З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даному випадку є підстави для постановлення судом окремої ухвали в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу для вжиття відповідачем заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Слід зазначити, що суд першої інстанції, встановивши факт невиконання відповідачем судового рішення у справі № 420/6255/20 та визнаючи протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України. В свою чергу, у мотивувальній частині судового рішення судом не обґрунтовано підстав вказаного висновку суду. При цьому частковість задоволення заяви виразилась у виключенні судом з вимог позивача посилань на конкретну інформацію, з ненаданням якої позивач пов`язує порушення своїх прав, що призвело до втрати логічного зв`язку при формулюванні резолютивної частини рішення.

Крім того, судом першої інстанції не дотримано форми судового рішення, оскільки положеннямич.6 ст. 383 КАС України передбачено, що за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу, тобто окрему ухвалу. Однак, в даному випадку судом першої інстанції за наслідками розгляду заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, постановлено ухвалу, а не окрему ухвалу.

Зазначене, на думку колегії суддів, є підставою для скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року та ухвалення нового судового рішення.

В свою чергу за наслідками апеляційного перегляду судового рішення суду першої інстанції, в результаті системного аналізу положень статей 249 та 383 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про дійсну наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 , шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо належного виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року у справі № 420/6255/20, що виразилась у ненаданні належної відповіді на запит позивача від 14.03.2020 року у відповідності до вимог чинного законодавства із врахуванням висновків, викладених у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року та постановлення окремої ухвали і направлення її до Офісу Генерального прокурора для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню вимог ст.ст. 14, 370 КАС України, Закону України "Про доступ до публічної інформації», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних».

В свою чергу, в іншій частині вимоги заяви ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки не відповідають положенням статей 249 та 383 КАС України. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в рамках розгляду заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України дослідженню підлягає саме факт виконання (належного виконання) чи невиконання (неналежного виконання) судового рішення та надання оцінки рішенням, діям чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень-відповідача по справі, вчинених на виконання такого судового рішення, тоді як надання оцінки аргументам заяви позивача щодо порушення відповідачем законодавства у сфері расової дискримінації, що виявилось, на думку позивача, у переховуванні проявів антисемітизму спроб виправдання антисемітизму прокурорів САП Генеральної прокуратури України виходить за предмет розгляду заяви позивача відповідно до ст. 383 КАС України. З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про зазначення в окремій ухвалі про порушення Офісом Генерального прокурора норм п. «b», п. «c» та п. «d» ч. 1 ст. 2 п. «с» ст. 4, п. «а» ст. 5, ст. 6 та 7 Міжнародної конвенції про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1965 року, ст. 14 Конвенції 1950 року, норми ст. 6, ст. 7 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», п. 10 ч. 1 ст. 3, п. 5 і 6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», вимог ст. 4 Кодексу прокурорської етики в Україні, оскільки перевірка на відповідність дій відповідача вказаним вимогам нормативно-правових актів з урахуванням пред`явлених позовних вимог не здійснювалась та не могла бути здійснена в рамках розгляду даної адміністративної справи, зокрема, заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «RuizTorija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) вказано, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З урахуванням практики ЄСПЛ, зважаючи на встановлені обставини даної справи, колегія суддів не вбачає необхідності надавати обґрунтування іншим доводам апелянтів, зазначених в апеляційних скаргах.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що постановлена Одеським окружним адміністративним судом ухвала від 04.06.2021 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням окремої ухвали, в порядку ст. 249 КАС України.

З урахуванням положень ч.5 ст.249 КАС України, відповідно до якої, з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання, з урахуванням чого, суд вважає, необхідним зобов`язати Офіс Генерального прокурора повідомити суд про вжиті заходи не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 248, 249, 250, 308, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 383 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року -скасувати.

Постановити у даній справі окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо належного виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року у справі № 420/6255/20, що виразилась у ненаданні належної відповіді на запит ОСОБА_1 від 14.03.2020 року у відповідності до вимог чинного законодавства із врахуванням висновків, викладених у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року.

Направити окрему ухвалу Офісу Генерального прокурора для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню вимог ст.ст. 14, 370 КАС України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» при наданні відповіді на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 14.03.2020 року та проведення належних заходів стосовно недопущення в подальшому таких дій (бездіяльності) посадовими особами Офісу Генерального прокурора.

Про вжиті заходи повідомити П`ятий апеляційний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

В іншій частині заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Окрема ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена особами, яких вона стосується шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення складено у повному обсязі 12.08.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька