Справа № 540/1625/21
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1625/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі-відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листі відповідача №2100-0304-8/4616 від 29.01.2021 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці;

- зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивачці з 01.01.1998 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

Ухвалою від 20.04.2021р. вказаний позов залишений без руху, позивачу наданий строк на усунення недоліків. Ухвала виконана, недоліки позову усунуті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон. Для оформлення постійного проживання за кордоном позивач оформила зняття з реєстрації з останнього місця проживання та здала паспорт громадянина України. Замість паспорту громадянина України позивач отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон, строк дії якого був продовжений до 22.10.2017 року.

11.01.1998 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 11.01.1998 року і станом на сьогоднішній день, позивач не отримує призначену пенсію.

Представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивача.

Однак, відповідно до листа №2100-0304-8/4616 від 29.01.2021 відповідачем відмовлено у поновлені виплати пенсії позивача. Відмова обґрунтована тим, що позивачем не дотриманий порядок звернення за пенсією, а саме: посвідчення особи, яке видано Державою Ізраїль, копія якого надана до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області разом із заявою про поновлення пенсії, не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 5492; пенсіонер має звертатись особисто або через законного представника, а представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не має законних повноважень звертатись до УПФУ з особистою заявою про поновлення пенсії, оскільки недієздатність особи позивача документально не підтверджена; відсутня реєстрація позивача на території України за місцезнаходженням відповідача; справа позивача не передана до ГУ ПФУ в Херсонській області; позивачем не надано належним чином завірені копії документів.

Представник позивача вважаючи такі рішення, дії та бездіяльність відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 20.04.2021р. вказаний позов залишено без руху, позивачу наданий строк на усунення недоліків позову. Ухвала суду виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою від 07.05.2021 провадження у вказаній справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем наданий до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого убачається, що пенсійний орган позов не визнає. Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, в редакції чинній на дату звернення) заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.9 Порядку №22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При цьому, документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Також відповідач вказує на те, що посвідчення особи ОСОБА_1 від 16.01.2014 року видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль не містить будь-яких відомостей про громадянство, а також місце її проживання. Відтак, вказаний документ не може розцінюватися, як документ, який засвідчує особу, місце проживання, та вік, у розумінні п. 2.9 Порядку №22-1.

Відповідач зауважує, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачений обов`язок або право Пенсійного фонду автоматично здійснювати поновлення виплати пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера (надання відповідної заяви) та без документів, визначених пенсійним законодавством

З огляду на викладене, відповідач вважає вимоги позивача про поновлення виплати пенсії виключно в автоматичному порядку без ідентифікації особи, без наявності архівної пенсійної справи, із врахуванням всього стажу роботи та заробітної плати не відповідають нормам чинного пенсійного законодавства України, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком. До 11.01.1998 року позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивачка виїхала з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

16.01.2014 року Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль позивачу видане посвідчення особи № НОМЕР_1 .

15 січня 2021 року представник позивача за довіреністю Меламед Вадим Борисович звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком. До заяви додані такі документи: копія довіреності; копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_2 , виданого Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 16.01.2014 (дійсне до 14.01.2024); копія картки платника податків; копія трудової книжки; заява про витребування пенсійної справи.

Відповідно до листа №2100-0304-8/4616 від 29.01.2021 відповідач фактично відмовив позивачу у поновлені виплати пенсії, оскільки нею не дотримано встановленого Порядку №22-1 звернення за поновленням пенсії, а саме: відсутня архівна пенсійна справа; не надано оригінал паспорту громадянина України або інший документ з відміткою про реєстрацію (довідку з місця проживання); заява про поновлення пенсії подана не особисто.

Вказаний лист про відмову у поновленні виплати пенсії позивач вважає протиправним рішенням, як і вважає протиправними бездіяльність та дії відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу. З огляду на викладене представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Преамбулою Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що він визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно ст.1 Закону № 1058-IV пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ст.7 № 1058-ІV принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, за своїм змістом рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо неконституційності положень Закону №1058-ІV стосовно пенсіонерів, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Внаслідок його ухвалення у таких осіб відновилось право на отримання призначеної пенсії, а у органів Пенсійного фонду України відновився обов`язок поновити виплату такої пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 2 ст.49 Закону № 1058-IV встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1) (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п.1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Як підтверджено матеріалами справи до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем. Вказаний факт також не заперечується відповідачем. За таких обставин, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог п.1.5 Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися з заявою на поновлення пенсії, суд вважає необґрунтованим.

Разом з тим, пунктами 2.8 та 2.9 Порядку №22-1 встановлено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При цьому, відповідно до п.2.22 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Абзацом 1 пункту 2.9 Порядку № 22-1 встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З викладеного вище слід дійти висновку, що право громадянина України на пенсійне забезпечення є беззаперечним та становить складову гарантованого Конституцією права на соціальний захист для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості. Відповідне право не може пов`язуватись, зокрема, з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Разом з тим, наведеними нормами закону та підзаконними нормативно-правовими актами передбачений механізм реалізації відповідного права особи. Дотримання вказаного механізму є обов`язковим не тільки для суб`єкта владних повноважень, але й для особи, що звернулась за поновленням виплати пенсії.

Одним з обов`язкових вимог до заявника є подання ним разом з заявою паспорту (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з ст. 5 Закону України Про громадянство України документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 13 Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відносяться паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Так, судом встановлено, що представник позивача, звертаючись до територіального пенсійного органу, не надав, ні паспорт позивача, як того вимагає п.2.9 Порядку №22-1, ані жодного з вищезазначених документів, що посвідчують особу в розумінні наведеної норми.

Отже, представником позивача не надано до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області належного посвідчення особи позивача.

Натомість представником позивача подано до ГУ ПФУ в Херсонській області лише копію посвідчення особи, громадянина Ізраїлю ОСОБА_2 за номером НОМЕР_1 , яка також надана і до суду.

Слід зауважити, що представником позивача не надано і до суду жодного з документів, що посвідчує особу позивача, окрім копії закордонного паспорту позивачки для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , строк дії якого закінчився 22.10.2007 року. При цьому, посилання представника позивача на те, що строк дії вказаного паспорту для виїзду за кордон продовжений до 22.10.2017 року жодним доказом не підтверджено. Крім того, навіть у такому разі на час звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії (15.01.2021) строк дії такого паспорту закінчився.

Суд вказує, що посвідчення особи громадянина Ізраїлю, яке видано Державою Ізраїль, та копія якого надана до ГУ ПФУ в Херсонській області, не є належним підтвердженням ані громадянства України, ані особи заявника.

Таким чином, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки заява про поновлення виплати пенсії за віком подана без дотримання вимог ст.44 Закону № 1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ виконав обов`язок щодо розгляду заяви та роз`яснення порядку призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 21.09.2018 р. у справі № 805/465/18-а, а також у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 у справі №540/4060/20.

Щодо наданої копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон від 22.10.1997 № НОМЕР_2 на прізвище та ім`я позивача, який був дійсний до22.10.2007, суд зазначає, що вказаний паспорт не був наданий до ГУ ПФУ в Херсонській області, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами. Копія вказаного паспорту надана лише до суду. При цьому суд звертає увагу на наступне.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 22 Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 7 ст. 22 Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: назва держави; назва документа; тип документа; код держави; номер документа; ім`я особи; громадянство; дата народження; унікальний номер запису в Реєстрі; стать; місце народження; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); дата закінчення строку дії документа; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи; дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи або її представника, представника закладу, який виконує функції опікуна чи піклувальника над особою).

Згідно з абз. 1 п. 1 розділу V Перехідні положення Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Підпунктом 2 п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

Строк дії вказаного документа обмежений та становить для осіб, які досягли шістнадцятирічного віку - 10 років.

Після спливу вказаного строку особа не втрачає громадянства України чи будь-яких інших прав, однак сам документ вже не може бути використаний за своїм безпосереднім призначенням. Такий документ визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується. Замість нього, в разі знаходження особи за кордоном документом, що тимчасово заміщує функції паспорта громадянина України для виїзду за кордон є посвідчення особи на повернення в Україну.

Таким чином, законом не передбачена можливість використання паспорта громадянина України для виїзду за кордон після закінчення строку його дії, такий паспорт підлягає обміну на новий.

Отже, посилання представника позивача на те, що строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданий 22.10.1997 та дійсний до 22.10.2007 був продовжений до 22.10.2017 є безпідставним та не підтвердженим жодним доказом.

З огляду на викладене судом встановлено, що на момент подання заяви про поновлення виплати пенсії (15.01.2021), паспорт позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданий 22.10.1997 був недійсним, так як строк його дії закінчився. Доказів продовження строку дії паспорту або видача позивачу нового паспорту до суду позивачем не надано.

Аналогічний висновок стосовно того, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не може вважатись належним документом, що посвідчує особу сформований Верховним Судом в постановах від 30.04.2020 року по справі №805/153/18-а та від 21.12.2019 року по справі №663/574/17.

Доводи представника позивача, про те що оскільки пенсія позивачці вже була призначена, то така пенсія підлягає поновленню, є безпідставними, оскільки пенсія не поновлюється автоматично, а її поновлення відбувається у разі подання позивачем заяви з дотриманням Порядку 22-1.

Отже, представником позивача до ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області не було надано належного посвідчення особи у розумінні вищенаведеної норми, а отже його доводи, що наданий паспорт стосується виключно питання громадянства, а не посвідчення особи позивачки, яку встановлено за її посвідченням спростовуються вищенаведеними нормами права.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява позивачки подана до органу Пенсійного фонду України належним представником, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Проте, враховуючи, що позивачем до заяви не було надано належного посвідчення особи у розумінні норми п.2.9 Порядку 22-1, а отже позивачем не дотримано вищезазначеного порядку в частині не надання документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що за відсутності всіх необхідних додатків до заяви про поновлення виплати пенсії позивача, відповідач не мав можливості розглянути її по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення. Питання щодо поновлення пенсії позивача не може бути розглянуто без надання передбаченого законом документа, що посвідчує особу заявниці.

В свою чергу, позивач має право на поновлення виплати пенсії у разі дотримання вимог пункту 2.8, 2.9 цього Порядку 22-1.

Відповідно до ч.2 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Частиною 1 статті 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо відмови у поновленні виплати позивачу пенсії та роз`яснення представнику позивача порядок звернення з такою заявою, отже позовна вимога про визнання рішення про відмову у поновленні пенсії протиправним, дискримінаційним та його скасування задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене позовні вимоги в частині визнання протиправними бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача та визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці є похідними від вимоги про визнання протиправною та скасування рішення відповідача, а тому також задоволенню не підлягають. З аналогічних підстав задоволенню не підлягають і позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачці з 01.01.1998 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та стягнення з відповідача кошти в сумі 100 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний

кат. 112010200