Справа № 140/4379/21
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про повернення позовної заяви

12 серпня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4379/21

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Андрусенко О. О., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати неповного середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року; зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену грошову суму середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року у розмірі 247 386,66 грн.; визнання протиправною бездіяльності щодо не вчинення дій направлених на нарахування та виплату рівноцінної та повної компенсації податку на прибуток з доходів фізичних осіб, утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року; зобов`язання сплатити рівноцінну та повну компенсацію податку на прибуток з доходів фізичних осіб утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

09.07.2021 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Від позивача жодних заяв на усунення недоліків позовної заяви не надходило.

Розглянувши заяву представника позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими Законами.

У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах про прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Варто звернути увагу на те, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк може і має бути поновленим судом, але лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує відповідне рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа Мельник проти України) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу, що дана справа відноситься до категорії справ, для яких частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлений місячний строк звернення до суду.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 17.04.2021 звернувся в суд з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати неповного середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року; зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену грошову суму середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року у розмірі 247 386,66 грн.; визнання протиправною бездіяльності щодо не вчинення дій направлених на нарахування та виплату рівноцінної та повної компенсації податку на прибуток з доходів фізичних осіб, утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року; зобов`язання сплатити рівноцінну та повну компенсацію податку на прибуток з доходів фізичних осіб утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період з 02 серпня 2018 року по 24 березня 2020 року.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, вказавши поважні підстави його пропуску та підтвердити це відповідними доказами.

09.07.2021 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій вказує, що позивач отримавши 17.12.2020 відповідну грошову суму, яка була перерахована військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача, останній з об`єктивних причин не мав можливості перевірити правомірність дій суб`єкта владних повноважень в частині правильності та вірності здійснення нарахування та виплати зазначеної суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02.08.2018 по 24.03.2020, що в свою чергу стало підставою для направлення адвокатського запиту. В свою чергу, про факт порушення своїх законних прав та інтересів позивач дізнався лише з відповіді на адвокатський запит, ознайомившись зі змістом якої довіритель позивача зміг переконатись про наявність помилковості математичних розрахунків, які були проведені суб`єктом владних повноважень при розрахунку середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02.08.2018 по 24.03.2020, а тому просить поновити строк звернення до суду.

З даного приводу суд зазначає, що Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу), серед іншого, зазначив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

За статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду України, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу, що 17.12.2020 відповідачем було нараховано та виплачено позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 84713,92 грн., тобто перебіг місячного строку звернення до суду з даним позовом розпочався з 18.12.2020. Однак, не погоджуючись з виплаченою відповідачем сумою середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 17.04.2021, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

Суд вважає безпідставними посилання представника позивача як на підставу пропуску позивачем строку звернення до суду на те, що отримавши 17.12.2020 відповідну грошову суму, останній з об`єктивних причин не мав можливості перевірити правомірність дій суб`єкта владних повноважень в частині правильності та вірності нарахування та виплати зазначеної суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки представник позивача не вказує які саме об`єктивні причини перешкоджали позивачу перевірити правомірність дій суб`єкта владних повноважень та звернутись в суд з даним позовом в межах встановленого строку звернення до суду.

Суд зазначає, що не бажання позивача дізнатися про правомірність нарахування позивачу відповідних сум не є тими обставинами, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Отже, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду, позивач не надав.

Суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку на подання позову можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та повинні бути підтверджені належними доказами.

Суд звертає увагу, що законодавче обмеження строку звернення до суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Вирішуючи питання щодо поважності таких причин пропущення строку звернення до суду, які встановлені статтею 122 КАС України, слід зазначити, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості, тобто, існували такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №340/685/19, від 10.10.2019 у справі №140/721/19.

Водночас, суд звертає увагу, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу досить тривалого часу з дня виникнення підстав (враховуючи що нормами КАС України у даній категорії справ встановлений місячний строк оскарження), що дають право на пред`явлення визначених законом вимог, та будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом не надано.

Таким чином, вказані представником позивача підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду судом визнаються неповажними.

Статтею 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Так частиною першої зазначеної статті передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею в заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки наведені у заяві про усунення недоліків позовної заяви обставини пропуску строку звернення до суду визнані неповажними, інших підстав для поновлення строку судом не встановлено, тому дана позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії повернути позивачу без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О. О. Андрусенко