Справа № 440/1579/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 р. Справа № 440/1579/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, по справі № 440/1579/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту - ГУПФУ в Полтавській області, відповідач), в якій просила суд:

- визнати протиправною відмову Відділу перерахунків пенсій № 1 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.01.2021 за № 37 здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 26 січня 2021 року пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках ГУ ДПС у Полтавській області від 25.01.2021 № 37/10/16-31-10-02-12 та № 38/10/16-31-10-02-12 з урахуванням проведених виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач в порушення ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII (далі Закон № 3723-XII ) та ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) незаконно відмовив їй у переведенні на пенсію державного службовця, посилаючись на не досягнення нею визначеного Законом № 1058-IV пенсійного віку, не врахувавши, що право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним п. 10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII), а жодних додаткових умов для призначення такої пенсії приписи пунктів 10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII не містять та не пов`язують нарахування пенсії по інвалідності з таким критерієм, як досягнення певного віку (дана норма поширюється виключно на працездатних державних службовців, а не на інвалідів І та ІІ груп).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року у справі № 440/1579/21, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Відділу перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.01.2021 № 37.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з 26 січня 2021 року пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках ГУ ДПС у Полтавській області від 25.01.2021 № 37/10/16-31-10-02-12 та № 38/10/16-31-10-02-12 з урахуванням проведених виплат.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на прийняття рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження матеріалів справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року у справі № 440/1579/21, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач процитувавши положення Закону України № 889-VIII, №3723-ХІІ, № 1058-IV, Закону України від 04.12.1990 №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні», постанов Кабінету Міністрів України від 05.10.1992 №559 «Питання державної податкової служби в Україні», від 22.02.1999 «Про затвердження положення про спеціальні звання посадових осіб органів державної податкової служби», від 19.12.2012 № 1169 «Питання присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів державної податкової служби», від 23.10.2013 № 839 «Про спеціальні звання посадових осіб органів доходів і зборів», а також Порядку видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування (відсутності) їхніх посад, затвердженого наказом Міністерства соціальної політки України від 10.05.2017 № 750, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.06.2017 за № 766/30634, зазначив, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що виражається в не повному дослідженні всіх обставин справи.

26.05.2021 від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 440/1579/21 без змін, як законне та обґрунтоване. Вважає, що апелянтом не доведено фактів порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, а сама позиція відповідача, що лише ті особи, які одночасно мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та вік і страховий стаж, передбачений ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII, мають право напереведення їх з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця суперечить нормам законодавства України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові по зразковій справі № 822/524/18 від 13.02.2019 року. Посилаючись на те, що Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку, та зважаючи на те, що ОСОБА_1 , є інвалідом II групи, має стаж на посаді державної служби понад 23 роки, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, стверджує, що ОСОБА_1 має всі правові підстави для переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 квітня 1992 року ОСОБА_1 призначена на посаду державного податкового інспектора відділу податків з населення.

Актом огляду МСЕК від 04 листопада 2014 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності (загальне захворювання) та призначено пенсію по інвалідності на підставі Закону України №1058-IV, починаючи з грудня 2014 року.

Наказом Державної податкової інспекції у м. Полтаві Полтавської області від 18.02.2016 №26-о ОСОБА_1 звільнена із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців відповідно до п.1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Полтавській області № 30/П/16-31-11-34 від 26.01.2021 року стаж державного службовця ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 становить 23 роки 10 місяців.

26 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця згідно із Законом № 889-VIII.

Рішенням № 37 від 29.01.2021 Відділу перерахунків пенсій № 1 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області відмовлено ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по 2-й групі інвалідності, призначеної згідно Закону № 1058-IV, на пенсію по інвалідності 2-ї групи відповідно до Закону № 889-VIII у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 60 років.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправними, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років та відповідно право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом № 889-VIII.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону № 3723-XII встановлено, що право на одержання пенсії державних службовців мають чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами частини 9 статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина 10 статті 37 Закону № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина 12 статті 37 Закону № 3723-XII).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що станом на час звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію по інвалідності державного службовця згідно із Законом № 889-VIII, трудовий стаж позивача на державній службі становив 23 роки 10 місяців, вона мала статус інваліда ІІ групи, та отримувала пенсію по інвалідності на підставі Закону України №1058-IV, починаючи з грудня 2014 року

Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Полтавській області про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 37/10/16-31-10-02-12 від 25.01.2021, виданої ОСОБА_1 заробітна плата станом на 01 січня 2021 року становить: посадовий оклад - 5500,00 грн, надбавка за ранг (ранг) 0,00 грн, надбавка за вислугу років (50%) (стаж державної служби 23 роки 10 місяців 12 днів) 2750,00 грн, усього 8250,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для відмови у переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV, на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №3723-ХІІ, яка оформлена рішенням Відділу перерахунків пенсій № 1 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.01.2021 за № 37, стало недосягнення ОСОБА_1 шестидесятирічного віку. Наявність у позивача стажу державної служби, який становив понад 20 років, відповідність довідки Головного управління ДПС у Полтавській області про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 37/10/16-31-10-02-12 від 25.01.2021 для обчислення пенсії державного службовця та встановлення інвалідності позивача у період перебування на державній службі, відповідачем не заперечується.

Згідно з правовою позицією Великої палати Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18), яка викладена у постанові від 13 лютого 2019 року, та відповідно до ст.291 КАС України є обов`язковою для врахування судами, Закон № 889-VIII не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку, а тому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, наполягаючи на досягненні позивачкою, яка є інвалідом II групи, 60-річного віку, для призначення пенсії по інвалідності державного службовця, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, станом на 01.05.2016 мала стаж на посаді державної служби понад 20 років, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення державних службовців, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Відділу перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.01.2021 № 37 та наявність підстав для його скасування.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованимст.8 Конституції Українита ст.6 КАС України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як узаконі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з 26 січня 2021 року пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках ГУ ДПС у Полтавській області від 25.01.2021 № 37/10/16-31-10-02-12 та № 38/10/16-31-10-02-12 з урахуванням проведених виплат є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання професійної правничої допомоги від 17.02.2021 року, укладеного між позивачем та адвокатом Линник Світланою Іванівною (а.с.19-21), попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат від 26.02.2021 року (а.с. 18), квитанцію №б/н від 26.02.2020 про сплату позивачем адвокату Линник Світлані Іванівні грошових коштів за правничу допомогу у справі про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця у розмірі 5000 грн (а.с 22).

Зі змісту розділу 1 (предмет договору) договору № від 17.02.2021 вбачається, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами у справі про скасування рішення ГУ ПФУ в Полтавській області про переведення з пенсії по 2-й групі інвалілдності на пенсію державного службовця.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 2.7 вказаного договору гонорар - винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором.

Гонорар складається з вартості послуг узгодженої сторонами та складає фіксовану суму у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівкому порядку на рахунок адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат видає квитанцію.

Так, відповідно до вказаного попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат від 26.02.2021 року судом апеляційної інстанції встановлено, що витрати пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу узгоджені п. 2.2 Договору про надання професійної правничої допомоги, яким встановлено, що гонора складається з вартості послуг узгодженої сторонами та складає фіксовану суму у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

На виконання вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (вказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги отриманої при розгляді справи в суді першої інстанції, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг).

Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем заперечень з приводу заявленого до відшкодування розміру судових витрат, не наведено жодного доводу, який би свідчив про неспівмірність заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу зі складністю справи, характером та обсягом виконаних адвокатом робіт або непідтвердження вимоги про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу належними та допустимими доказами. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач також не наводить заперечень з приводу відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з наданням правової допомоги.

При цьому як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було отримано копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви 04.03.2021, в якій позивачем і було відображено вимогу щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що підтверджується наявним в матеріалах справи розписки про вручення ухвали від 02.03.2021 та копії позовної заяви, а також поданим відповідачем відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому наведено лише доводи щодо правомірності винесення оскаржуваного рішення №37 від 29.01.2021 та відсутні будь-які заперечення щодо стягнення на користь позивача за рахунок ГУ ПФУ у Полтавській області витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу, що в силу наведеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, свідчить про відсутність підстав у суду першої інстанції для відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 440/1579/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк