Справа № 640/22907/20
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Офісу великих платників податків ДПС та Приватного акціонерного товариства "Галіція Дистилері" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Галіція Дистилері" до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне акціонерне товариство "Галіція Дистилері" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 05 червня 2019 року № .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що застосування штрафу на підставі закону № 185, який втратив чинність, є протиправним. Крім цього, позивач наголошує на відсутність вини у порушенні строків повернення коштів від нерезидента.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 05 червня 2019 року № в частині нарахування пені у розмірі 5603,98 грн.

В інший частині податкове повідомлення-рішення від 05 червня 2019 року № залишено в силі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та винести нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги, відповідачем зазначено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, встановлені Законом №185, було порушено позивачем до дати введення в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», відтак, застосовуються строки й відповідальність, визначені Законом №185.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримано висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог.

Позивач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій просить його скасувати в частині часткового залишення в силі податкового повідомлення - рішення від 05 червня 2019 року № та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог та визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05 червня 2019 року № в частині нарахування пені у розмірі 5605,99 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Закон № 185 не встановлює будь-яких строків для повернення нерезидентами раніше отриманої від резидентів попередньої оплати за імпортними контрактами. Тому повернення 15.02.2019 нерезидентом HOSHOVSKY LAW FIRM LLC (США) на адресу позивача зайво отриманої попередньої оплати в сумі 7 470 доларів США за контрактом про надання юридичних послуг від 06.06.2018 не є здійсненням поставки за імпортною операцією з порушенням передбачених статтею 2 Закону № 185 строків. Відповідно, за таке повернення нерезидентом HOSHOVSKY LAW FIRM LLC (США) зайво сплаченої попередньої оплати до ПрАТ «Галіція дистилері» не може бути застосована пеня, встановлена частиною 1 статті 4 Закону № 185.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, вважає, що останні не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Львівським управлінням Офісу великих платників податків ДФС було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Галіція дистилері» () з питань дотримання вимог валютного законодавства по взаєморозрахунках з нерезидентом HOSHOVSKY LAW FIRM LLC (США) по контракту від 06 червня 2018 року (дата здійснення операції 01 серпня 2018 року) за період з 06 червня 2018 року по 15 лютого 2019 року, за результатами якої складено акт № 92/28-10-48- 14/31274359 від 22 квітня 2019 року.

У висновках Акта перевірки зазначено, що перевіркою ПрАТ «Галіція дистилері» встановлено порушення статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» із змінами і доповненнями внесеними Постановою Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13.12.2016 № 410 із змінами та доповненнями при здійсненні розрахунків з нерезидентом HOSHOVSKY LA W FIRM LLC (США) пo контракту від 06 червня 2018 року. За порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД ст. 4 цього Закону передбачено нарахування пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми вартості неодержаних товарів (робіт/послуг) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом НБУ на день виникнення заборгованості.

Згідно з додатком №1 до Акта перевірки, сума протермінованої дебіторської заборгованості становить 7 470 доларів США, дата початку нарахування пені - 29 січня 2019 року, дата закінчення нарахування пені - 15 лютого 2019 року.

Заперечення позивача на акт перевірки залишені без задоволення, висновки акту перевірки - без змін (копія листа Львівського управління Офісу великих платників податків ДФС від 04 червня 2019 року № 28166/10/28-10-48-14 міститься в матеріалах справи).

На підставі Акта перевірки Офісом великих платників податків ДФС було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «С» від 05 червня 2019 року № , яким за порушення статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, ст.4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» ПрАТ «Галіція дистилері» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем: пеня за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в сумі 11 209,97 грн.

За результатом адміністративного оскарження, спірне рішення залишено без змін, скарга позивача - без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням - рішенням позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазанчив, що частина 8 статті 16 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2473 передбачає можливість притягнення до відповідальності на підставі законодавства, яке діяло раніше, тільки за порушення певного переліку нормативно-правових актів. До цих нормативних актів належить Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указ Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» та (або) нормативно-правові акти Національного банку України з питань валютного регулювання та контролю. Закон №185 відсутній у цьому переліку, у той час як саме за порушення строків, визначених статтею 1 цього закону, можливе нарахування пені. Зважаючи на це, після 07 лютого 2019 року пеня за порушення строків зарахування валютної виручки на підставі статті 2 Закону №185 нараховуватися не може.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

За приписами підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності, зокрема, таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту; виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту. Відповідно до наведених вище правових норм, обов`язковою передумовою здійснення документальної позапланової перевірки є направлення платнику податків запиту про надання пояснень та їх документального підтвердження. Платник податків зобов`язаний подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження. У контролюючого органу є право на оцінку пояснень платника податків і їх документальних підтверджень. Виявлені факти, які свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, можуть бути підставою для проведення перевірки лише у випадку, коли сумніви податкового органу не усунуті наданими поясненнями та документальним підтвердженням.

Такий підхід щодо застосування норм права неодноразово демонстрував Верховний Суд, зокрема у постанові від 12 травня 2021 року у справі № 580/611/19.

Відповідно до підпункту ґ пункту 1.9 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 24 березня 1999 року № 136 (чинна до 6 лютого 2019 року; надалі також - Інструкції №136), сума валютної виручки або вартість товарів може бути зменшена, якщо протягом виконання зобов`язань за договором якщо відбувається повернення сплачених імпортером коштів повністю або частково - на суму таких коштів.

За змістом пункту 1.10 цієї Інструкції сума попередньої оплати, що повернута нерезидентом у зв`язку з невиконанням сторонами своїх зобов`язань, може бути зменшена на суму комісійних винагород, яку утримали банки-нерезиденти, якщо оплата комісійних винагород резидентом - отримувачем коштів передбачена умовами імпортного договору і підтверджена відповідним банківським документом або підтверджена відповідним банківським документом (підтвердження не вимагається, якщо оплата комісійної винагороди передбачена імпортним договором і за кожним окремим платежем за цим договором не перевищує 50 євро, або еквівалент цієї суми в іншій іноземній валюті).

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції у разі повернення резиденту коштів, що були перераховані на адресу нерезидента за імпортним договором у зв`язку з тим, що взаємні зобов`язання за цим договором частково або повністю не виконані, резидент самостійно передає банку, який за дорученням резидента здійснив платіж на користь нерезидента, копії документів, які однозначно підтверджують повернення коштів (за умови, що кошти повернуто на рахунок резидента в іншому банку). Відповідальність за порушення цієї умови покладається на резидента.

Отже, на час розірвання угоди між позивачем та його контрагентом щодо поставки товару надано можливість зменшувати вартість товару якщо відбувається повернення сплачених імпортером коштів повністю або частково - на суму таких коштів.

Так, 15 лютого 2019 року компанія HOSHOVSKY LAW FIRM LLC повернула ПрАТ «Галіція дистилері» частину оплаченого авансу в сумі 7 470 доларів США.

З 7 лютого 2019 року набрав чинності Закон №2473, який замість Закону №185 визначив можливість встановлення граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів. Частиною 5 статті 13 цього Закону також передбачене нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

Таким чином, у період, за який відповідачем була нарахована пеня, були чинними почергово два закони: з 27 січня 2019 року по 6 лютого 2019 включно - Закон №185, з 7 лютого 2019 року по 15 травня 2019 року - Закон №2473. Відповідно, у цьому періоді змінили один одного правові режими валютного контролю та валютного нагляду.

Перелічені закони функціонують одночасно та пов`язані спільною метою - забезпеченням можливості Національного банку України впливати на курс національної валюти України. З урахуванням необхідності забезпечення Національного банку України дієвими механізмами підтримання стабільності курсу національної валюти, пунктом 14 статті 7 Закону України "Про Національний банк України" були передбачені його повноваження із здійснення відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютного регулювання, визначення порядку здійснення операцій в іноземній валюті, організації і здійснення валютного нагляду.

У межах цих повноважень Правлінням Національного банку України була затверджена Інструкція про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України від 2 січня 2019 № 7 (надалі - Інструкція №7).

Підпунктом 5 пункту 12 Інструкції № 7 Інструкції передбачено, що зменшення суми грошових коштів, які мають надійти або на користь резидента від нерезидента як оплата за експорт товару або вартості товарів, що імпортуються, допускається за умови, якщо протягом виконання зобов`язань за договором відбувається повернення сплачених імпортером коштів повністю або частково - на суму цих коштів.

При вирішенні цієї справи в силу положень частини п`ятої статті 242, частини третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає за необхідне звернутися до сформованих у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №160/9757/19 висновків, про що також вірно зазначено судом першої інстанції.

Так, принципи регулювання приватноправових відносин відрізняються від принципів, які застосовуються у публічних відносинах. Якщо у цивільних відносинах діє принцип "дозволено все, що не заборонено", то у відносинах з органами державної влади відсутня можливість альтернативної поведінки без прямого дозволу у законі.

Відповідно до частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1 - 3 статті 3 Закону №2473 визначено, що відносини, які виникають у сфері валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону. Питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. У разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.

З урахуванням наведеного необхідно розмежовувати обмеження, які можуть існувати у цивільному законодавстві для резидента як сторони у договорі, від обмежень, які запроваджуються у адміністративних відносинах за його участю. До останніх належать правовідносини між резидентом та контролюючими органами, що виникають під час здійснення валютного нагляду.

Стаття 2 Закону №185, а потім стаття 13 Закону №2473 спонукали резидентів забезпечити поставку товару на митну територію України у певний строк та у певному обсязі. Для відступлення від цього з метою уникнення відповідальності резиденти мають вчинити чітко визначені заходи, виключний перелік яких наведений у тих самих Законах.

Можливість іншої поведінки резидентів, за якої санкції у вигляді пені за порушення строків зарахування валютної виручки до них не застосовуються, законом прямо не передбачена.

Отже, при укладенні зовнішньоекономічного контракту резидент навіть за відсутності обмежень у цивільному законодавстві, мав виявити певну обачливість та з урахуванням вимог публічного права врегулювати відносини із своїм контрагентом або бути готовим до вчинення передбачених законом дій задля уникнення застосування до нього відповідальності.

Відтак, встановлення обмежень у строках та обсягах зарахування валютної виручки безпосередньо не впливає на дієздатність резидента у приватноправових зовнішньоекономічних відносинах, стимулює його дотримуватися цих строків, але не забороняє встановити їх на свій розсуд.

Згідно з положеннями частини 8 статті 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2473 установи, суб`єкти валютних операцій, які до дня введення в дію цього Закону порушили вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» та (або) нормативно-правових актів Національного банку України з питань валютного регулювання та контролю, несуть відповідальність, передбачену законодавством України, що діяло на день вчинення таких порушень.

Отже, частина 8 статті 16 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2473 передбачає можливість притягнення до відповідальності на підставі законодавства, яке діяло раніше, тільки за порушення певного переліку нормативно-правових актів.

До цих нормативних актів належить Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указ Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» та (або) нормативно-правові акти Національного банку України з питань валютного регулювання та контролю.

Закон №185 відсутній у цьому переліку.

Зважаючи на це, після 7 лютого 2019 року пеня за порушення строків зарахування валютної виручки на підставі статті 4 Закону №185 нараховуватися не може.

Що стосується нарахування пені на підставі частини 5 статті 13 Закону №2743, то воно можливо у разі порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно саме із цією статтею.

В силу приписів статті 58 Конституції України ці строки не можуть почати обраховуватися до введення в дію Закону №2473, а тому за окремими виключеннями не можуть бути порушені раніше 7 лютого 2019 року. Відтак, нарахування пені на підставі частини 5 статті 13 Закону №2743 до цієї дати неможливе.

Таке застосування законів у часі відповідає правовим позиціям, викладеним у рішеннях Конституційного Суду України.

Зокрема, у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп/1997 Конституційний Суд України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовує однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Також у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/1999 зазначається, що перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Під час існування спірних правовідносин Закон №185 втратив чинність без встановлення перехідного періоду, впродовж якого передбачена ним відповідальність може бути застосована. Тому за період після 7 лютого 2019 року нарахування пені на підставі Закону №185 є неправомірним.

Припинення нарахування пені за порушення строків зарахування валютної виручки після 7 лютого 2019 року відповідає меті зміни правового регулювання у цій сфері, якою є лібералізація валютних розрахунків. За відсутності потреби у терміновому надходженні іноземної валюти на рахунки резидентів, така пеня втрачає своє компенсаторне значення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з додатком № 1 до Акту перевірки, сума протермінованої дебіторської заборгованості становить 7470 доларів США, дата початку нарахування пені - 29 січня 2019 року, дата закінчення нарахування пені - 15 лютого 2019 року.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, нарахування пені позивачу за період з 29 січня 2019 року по 06 лютого 2019 року правомірне, в той час як нарахована пеня за порушення строків зарахування валютної виручки на підставі статті 2 Закону №185 після 07 лютого 2019 року підлягає скасуванню.

Відповідно до податкового повідомлення - рішення від 05 червня 2019 року № пеню нараховано за 18 днів прострочення у розмірі 11209,97 грн.

Оскільки з 07 лютого по 15 лютого 2019 року (період за який пеня неправомірно нарахована) складає 9 днів, отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що спірне податкове повідомлення - рішення в частині пені у розмірі 5603,98 грн підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Офісу великих платників податків ДПС та Приватного акціонерного товариства "Галіція Дистилері" - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма