Справа № 340/1688/21
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2021-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1688/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),
суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Пасічник Ю.П.) у справі №340/1688/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 22.04.2020р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021р.; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 22.04.2020р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021р.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді льотчика-штурмана 2-ї авіаційної ланки (льотчика) першої авіаційної ескадрильї на вертольотах. Наказом від 22.04.2020р. позивача було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням встановлених строків військової служби (п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021р. позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 22.04.2020р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021р.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 22.04.2020р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021р. в розмірі 128351,85 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скагу в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом не надано оцінки доводам відповідача щодо кількості днів затримки розрахунку, який фактично складає 336 днів. Також посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначив, що судом першої інстанції при прийнятті рішення було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, на які посилається відповідач.

Сторони повідомлені про день розгляду справи.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду № 340/5123/20 від 15.02.2021р. (а.с.10-12), яке в апеляційному порядку сторонами на оскаржувалось, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України: - визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі довідки №57 від 22 квітня 2020 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити позивачеві грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 23199,40 грн (двадцять три тисячі сто дев`яносто дев`ять грн 40 коп.).

На виконання рішення суду відповідачем 25.03.2021р. здійснено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 22737,15 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.13).

Зважаючи на затримку розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020р. по 25.03.2021р., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, проте, з огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2019 р. у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18), має бути зменшена до1283514,85грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній врегульовано Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і цим Законом не передбачено такого виду відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення всіх виплат при звільненні, а тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах у даному випадку підлягають застосуванню норми ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини при звільненні з військової служби і такий висновок відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у постановах від 30.01.2019р. у справі №805/4523/16-а, від 31.10.2019р. у справі №825/598/17.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зробила висновок про те, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016р. у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже вищевказані правові норми дають можливість зробити висновок, про те якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України), отже у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначена правова позиція повністю узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 22.04.2020р.

Відповідно до п.8 Порядку №100 (постанова КМУ від 08.02.1995р. №100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як свідчать встановлені обставини справи, затримка розрахунку при звільненні в частині несвоєчасної виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 22.04.2020р. по 25.03.2021р. склала 337 днів.

Згідно довідки про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення позивача від 15.12.2020р. №284, середньоденне грошове забезпечення становить 787,89 грн. (а.с.14).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 337 днів х 787,89 грн. = 265518,93 грн.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов наступного висновку, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав: грошове забезпечення 24629,87 грн, індексація грошового забезпечення 158,77 грн., а з урахування рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду № 340/5123/20 від 15.02.2021р. до вказаного розрахунку має бути включена грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 23199,40 грн., а всього 47988 грн., і при цьому грошова компенсація за неотримане речове майно складає 48,34% від загальної суми, яка належала до виплати позивачеві при звільненні та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 128351,85 грн. (48,34% від 265518,93 грн.).

Таки чином суд першої ігнстанції вирішуючи справу виходяв з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу розміру належних до виплати сум на день звільнення, враховуючи розмір недоплаченої суми, період часу, який пройшов з моменту звільнення до звернення до суду з позовом про нарахування та виплату індексації, яка не була виплачена при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач не погоджуючись з таким критерієм на навів свого бачення щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Щодо доводів відповідача про період з дати звільнення позивача, звернення до суду про стягнення невиплаченого грошового забензпеченняпри звільненні, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не наведено мотивів та не надано доказів неможливості уникнути даного спору.

Доводи відповідача щодо невірного обрахунку кількості днів затримки 337, замість 336 є помилковими, оскільки повний розрахунок позивач не отримав у день звільнення, відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року у справі №340/1688/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак